KOLIBRI

SZALAMANDRA

JEFF

VANDERMEER

Jeff VanderMeer: Hummingbird Salamander

Copyright © 2021 by VanderMeer Creative, Inc.

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeff VanderMeer: Hummingbird Salamander

MCD, Farrar, Straus and Giroux, New York, 2021

Fordította: Kleinheincz Csilla

ISBN: 978 963 598 025 3 (epub)

ISBN: 978 963 598 026 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítódesign: Abby Kagan

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Bobály Icu, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller, science fiction

ANN-NEK

[0]

Tegyük fel, hogy mire ezt olvasod, halott vagyok. Tegyük fel, hogy mindezt egy villanás, egy illanás mondja el, valami, amit nem tudsz kiverni a fejedből most, hogy rám találtál. És kezdetben nem én, hanem te kapod meg a borítékot, benne a kulccsal… egy utcán, egy városban, egy olyan hideg téli napon, hogy a lélegzés is fáj, és a tüdőd csikorog.

Egy barista hajol ki a járdára a helyi kávézóból, és azt mondja:

– Majdnem elfelejtettem.

A szavak előtti és a szavak utáni tér, közéjük akadva pedig te.

– Majdnem elfelejtettem. – Leszámítva, hogy a barista nem felejtette el, hanem úgy utasították, hogy így essen meg a dolog. – Időérzékeny.

Meglepve fordulsz meg, hogy átvedd, amit valaki itt hagyott neked, de nem utasítod vissza. A testek nem úgy működnek – ha valaki feléd nyújt valamit, átveszed. Reflex. Majd később aggódsz azon, mi az.

Vagy hogy ki akarja, hogy nálad legyen. Mert a barista nem tudja. A kávézóban senki sem. Előző éjszakáról. Másik műszak. Nincsen bizonyítéklánc. A barista hirtelen visszahúzódik a kávézóba, mintha egy szörny kapta volna a fogai közé, hogy visszarántsa. Mintha eleve nem is akart volna beszélni veled, csakhogy valaki megfizette. Kicsoda? Mennyit? Nincs válasz.

Maradsz, kezedben a borítékkal, zihálva, mint egy láncdohányos, körös-körül a fák lombtalanul és betonba öntve. Csak a kezed ég, marja a hideg, szinte sürgető hanggal tépi fel körmöd a boríték hajtását.

Van egy titkos imádód? Az egy egyszerre új és régi érzés, mint a szundi gomb a telefon kijelzőjén, amit háromszor is lenyomtál aznap reggel, miközben melletted az ágyban a férjed motyogott. A szokásos rutin már jó régóta unalmas, és valamiképpen elcseszett.

A borítékban egy kulcs mellett egy cím és egy szám. A szám a 7-es. A kulcs csapda, de ezt akkor még nem tudod.

A boríték hátuljára valaki odaírta: „Ha ezt megkaptad, már végem. Magad vagy. De nem egyedül.”

Talán a tested melege adja meg magát hirtelen a hidegnek, aminek az abszolútumokhoz lehet köze, de nem bírod visszatartani az érzelmek nyers, viharos feltolulását. Nem egyedül.

A gondolat, hogy munkába menj, még tompább, távolibb a sok réteg alatt. Hideg kezedben mégis összegyűröd a borítékot, füstölögsz a szavakban rejlő elbizakodottságtól.

A járdán állsz. A hó után maradt latyak az utca két oldalára tolva sötétlik. Halott vörösbegy az út mellett az árokban, egyik tépett szárnya úgy nyúlik a kanális felé, mintha az alvilágba invitálna.

Újabb téli reggel egy északnyugati városban.

Pontosan hol? Nem árulom el.

Ki vagyok én? Nem árulom el. Pontosan.

De hívhatsz Jane-nek.

Jane Smithnek. Ha ez segít.

Azért vagyok itt, hogy megmutassam, hogyan ér véget a világ.

ELSŐ RÉSZ
KOLIBRI

DIORÁMA

[1]

Azért mentem el a levélben talált címre, mert nem akartam munkába menni. Sötét, króm-karcsú autó jött értem, tükörképe végigszivárgott a gyorsbüfék, benzinkutak és szoláriumok ablakain. A rádió pánikban suttogott a választásokról, és sofőröm kéretlenül már arról képzelgett halk hangján, hogy fekete drónok gyűlnek össze éjszakánként, és kifülelik a beszélgetéseinket. A munkámból azonban tudtam, hogy mindez lejárt lemez.

Nem volt okom emlékezni a sofőrre. Akkoriban azt gondoltam, jól vág az eszem, mert egy csomó részletre emlékeztem, de nagyon sok mindent nem vettem észre. Szakálla volt. Talán akcentussal beszélt. Emlékszem, féltem, hogy olyan helyről jön, amit bombázunk. Nem beszéltünk semmi fontosról. Miért tettük volna?

A sofőr talán azt hitte, értelmes ember vagyok, valaki normális. Csak egy kicsit nagyobb darab, mint a többség. Akkoriban méretre készült szürke nadrágkosztümöket hordtam, mert a konfekció sosem passzolt igazán. Volt egy drága fekete pehelykabátom. Nem sokat gondolkodtam azon, honnét eredt a puhasága, és mi volt az ára. Műbőr magas sarkú cipőm csak csalétek volt: kényelmes, és csak azért hordtam, hogy megőrizzek valamit a rituáléból, hogy mit kellene viselnie egy nőnek.

Önkényeztetésem legfőbb tárgya egy nagy női kézitáska volt, amely tarisznyaként is szolgált. A főnököm a hátam mögött „disznóbendőnek” nevezte, amivel tulajdonképpen engem hívott disznóbendőnek. Mert megrémítettem.

– Szóval, mivel foglalkozik? – kérdezte a sofőr.

– Menedzser vagyok egy techcégnél – mondtam, mert ez egyszerű volt, a részletek viszont nem.

Kibámultam az ablakon, miközben a sofőr kezdett mindent felsorolni, amit a számítógépekről tudott. Láttam, hogy neki vagy nekem leginkább arra van szüksége, hogy egy órát ücsörögjön egy parkban egyedül, némán, mint egy kő.

A belváros elmaradt mögöttünk, és vele a felhőkarcolók és a feljavított tetőtéri lakások, aztán az ellenkultúra szeszélyes és hivalkodó zónákra osztott utcái után átvette az uralmat a külváros. A sofőr elhallgatott. Rengeteg ferde tetős, földszintes ház, pázsittal, murvával felszórt, csillogó autófelhajtók a vékony hóréteg alatt. A hegylánc előérzetként merült fel a szürke ködből, távolian, de egyre sűrűsödőn.

Nem kerestem rá a címre. Az olyan lett volna, mint a munkában. Nem gyorsult fel tőle a pulzusom.

■ ■ ■

Amikor elértünk az aranyszínűre lemázolt, de már pattogzó festékű kapuhoz, már tudtam, miért kaptam egy kulcsot is a címmel. A kapu fölött a „Császári Raktárpalota” felirat állt. Mert muszáj valamilyen nevet mondanom neked. Látott jobb napokat is, ezért ha akarod, nevezhetjük „Jobb Napok Raktárpalotának” is. Biztosra veszem, hogy mire rátalálnál, a felirat addigra úgyis eltűnne.

Végighajtottunk egy jegenyefenyőkkel szegélyezett, ünnepi díszítéstől mentes köves úton, mígnem közel kerültek a meredek, erdeifenyőkkel szórt előhegyek. Azon a majdnem alagútszerű úton elsötétült a fény. Még a hátsó ülés állott cigarettaszagán túl is éreztem a friss levegőt. Bármi bujkálhatott a hegyoldalt borító vastag ködben. Egy hatalmas rengeteg. IT-fiúk tanyája. Vagy, ami a legvalószínűbb, egy szomorú, tarvágott lejtő, egyre feljebb haladva öreg fatuskók és sóder poklával.

A bejárat előtti lámpaoszlopok csak szórt fényt vetettek az útra. A raktárpalota műmárvány frontja súlytól és csendtől roskadozott. A homály figyelmet elterelő trükknek tűnt. Mit akart leplezni? A dór oszlopok hivalkodását? A lépcsőket szegélyező műfüvön tenyésző fekete penészt?

Semmi nem leplezhette a belső udvart megfojtó vörös szőnyeg kimerültségét. A foszlott szegélyeket, a mintázatba dörgölt fenyőtobozokat és a mókus lába után maradt nyomokat.

A kétszintes épületegyüttes árnyékán túl sötétzöld fal húzódott egyre nagyobb magasságokba olvadva. Nyomása az autóra nehezedett, felgyorsult tőle a szívverésem.

Ez a semmi közepe volt, és majdnem ki sem szálltam az autóból. De már késő volt. Mint a felajánlás elfogadásának rítusa: ha eléred az úti célodat, kiszállsz a kocsiból.

Azért is késő volt, mert a világ légypapír volt: az ember nem tudta elkerülni, hogy oda ne ragadjon. Valaki máris figyelt. Valahol.

– Várjam meg? – kérdezte a sofőr.

Elengedtem a kérdést a fülem mellett, és kikászálódtam a hátsó ülésről. Száznyolcvankilenc centiméter magas vagyok, éppúgy nem lehet filigrán nővel összetéveszteni, ahogyan egy hegyet sem egy völggyel, egy nehézsúlyú bokszolót egy tornásszal. Időre van szükségem ahhoz, hogy feltápászkodjak, és kiszálljak.

– Biztos benne, hogy nem várhatom meg? – kérdezte az anyósülésen áthajolva a félig letekert ablakon keresztül.

Lehajoltam, végigmértem.

– Nem érti a saját munkájának a lényegét?

A sofőr otthagyott, egy kis plusz „padlógáz-lázzal”, ahogy a nagyapám mondaná.

Néha pont olyan vagyok, mint ő.

[2]

Bent az aranyszínű tapéta húgysárgára fakult. A vörös szőnyeg két díszes, oroszlánlábú antik szék között futott át, majd a vége felpöndörödött. Azon túl előretolt erőd magasodott a zsúfolt előtérben: egy rácsos ketrec és egy feketére festett pult, ami mögül egy nő nézett engem. Mögötte, egy boltíven túl húzódtak a tárolóegységek. Fölötte egy lankadt zászlón felirat: „1972 óta őrizzük értékeit”.

– Mit akar? – kérdezte a nő teketóriázás nélkül. Mintha majdnem bármit akarhattam volna.

– Mit gondol? – kérdeztem.

Megmutattam neki a kulcsot, és megtöröltem a cipőmet az ócska lábtörlőn.

– Melyik?

– Hetes.

– Van igazolványa?

– Nálam van a kulcs.

– Van igazolványa a kulcshoz?

– Nálam van a kulcs.

Kinyújtotta a kezét.

– Igazolványt kérek, és megnézem a listát.

Megfordult a fejemben, hogy átlökök egy húszast a pulton. Furcsa gondolat volt. De az is furcsa érzést keltett bennem, hogy megmondjam neki, ki vagyok.

Átadtam a jogosítványomat.

Sokkal fiatalabb volt nálam. Sok feketét viselt, piercingjei voltak, a szemét kihúzta, hogy nagyobbnak hasson, és lila rúzst kent a szájára. A város bizonyos részein ez lényegében egyenruhának számít.

Eredetileg talán barna volt. Emlékszem az arckifejezésére. Unott. Bezárva ide. Semmittevéssel múlatva az időt – és én sem tettem az életét kevésbé unalmassá.

– Messziről jövök – mondtam. Ami hamarosan igaz lesz. Messzire jutok majd.

– Ha rajta van a listán, akkor jó – felelte, ujját végighúzva egy papírlapon, amelyen elképzelhetetlenül apró betűkkel nyomtatva nevek sorakoztak.

– Igen. Az jó volna – mondtam. Megdöbbentett, mennyire semmitmondó lehet a nyelv. Mégis a beszélgetésre emlékszem, és nem az arcára.

A nő egy golyóstollal írt sort talált a lapon, és visszaadta a jogosítványomat.

– Menjen be – mondta.

Mintha csak tébláboltam volna.

– Hova?

– Oda.

Jobbra mutatott, ahol újabb ajtót rejtett el félig ugyanaz a húgyszínű tapéta.

Mielőtt bementem volna, még egy pillanatra rábámultam a nőre: felvett egy magazint, és nem figyelt többé rám. Valamiképp szükségem volt egy listára az életben hozott döntésekről, amelyek idevezették őt, erre a helyre, ebbe a jelenbe. Hogy elvegye az igazolványomat. Hogy fittyet hányjon rám. Hogy mogorva legyen. Hogy névtelen legyen.

Kifelé menet nem fogom látni. A ketrec üres lesz, mintha soha senki nem lett volna ott.

Mintha évekkel később bukkantam volna elő ismét, amikor már az egész épület üres volt.

■ ■ ■

Az a sok egymás után sorakozó ajtó. Nagyon sok ajtó, és nem a szokásos alumíniumredőnyök. Inkább mint egy szanatóriumban vagy fiatalkorúak javítóintézetében: vastagok, szögletesek, a négyzet alakú, maszatos ablakokat vonalak szabdalták keresztül-kasul, és mintegy utólag egy-egy számot ragasztottak rájuk. Nem mindegyik ajtót festették ugyanolyan színűre, és a türkiz vagy a fukszialila valamiképpen még jobban súlyosbította az intézeti hatást. A penészszag felerősödött. A hangok furcsán viselkedtek, mintha az ajtók mögötti limlomok áthelyeződő súlya tudatta volna a jelenlétét.

Mit tudtam a tárolóhelyiségekről? Semmit. Csak az anyánkét ismertük. Azt a helyet apánk megnyugtatására béreltük, mert nem akart gyűjtögetővé válni. De lehetséges, hogy ha az ember egészen a város pereméig utazott, a hegyek határáig, akkor, amit ott tartott, azt távol akarta tudni magától. És amit távol akart tudni, az lehetett értékes vagy törékeny, mint egy emlék. Még akár egy rossz emlék is.

Az egytől háromig után a kilenctől tizenegyig következett. Elmentem egy folyosó mellett? Egy üregrendszerben jártam, számos keresztfolyosóval. Talán a tárolóhelyiségek örökké folytatódtak, a tér ijesztően végtelen módon csapongott a hegyek alatt. Egy pillanatra elfogott a pánik a gondolatra, hogy eltévedtem, amikor tovább gyalogoltam, és nem találtam a hetes számot.

De megláttam a jó ajtót.

Vagy a rosszat. Nézőpont kérdése.

[3]

A „minden el volt rendeltetve” erős kábítószer. A 7-es tároló küszöbét átlépve nem tudtam volna megmondani, mi volt előre megírva, és mi volt véletlen. Vagy hogy mennyi időbe telne különválasztani a kettőt.

Először csak egy vallatószoba szögletes, csupasz sablonjának ürességét láttam. Hátul, a mennyezeten villódzó, fluoreszkáló lámpák alatt szerény faszék állt, rajta egy közepes méretű kartondobozzal.

A küszöbről sokáig bámultam a dobozt a széken. Nyitva hagytam magam mögött az ajtót, az ösztönöm, mely nem paranoia volt, arra intett: az ajtó be fog csapódni. A csapda bárhol lehetett. Bent teljesen mozdulatlan, steril minden. Leszámítva egy penészes elemet a hátsó falon. Még porszemcsékre sem emlékszem. Mint egy tisztára törölt bűnügyi helyszín.

De mielőtt a székhez mentem volna, szemügyre vettem a távoli, sötét sarkot, a mennyezetet. Ezt sokszor csináltam.

Csak egy közönséges kartondoboz. A tetején behajtva a fülek. Próbaképpen megböktem: könnyűnek tűnt. Hang sem jött belőle. Nem voltak légzőnyílások. Vagyis nem egy kiskutya vagy macska vagy hasonló. Határtalan megkönnyebbülés volt ez.

Letettem a táskámat, felhajtottam előbb az egyik fület, majd a másikat is.

Azt hiszem, idegesen nevetgéltem is.

De nem jött el a félreértés vagy az iszonyodva visszarettenés pillanata. A doboz alján apró tárgy hevert. Egy dísztárgy? Mint a lófigurák, amelyeket anyám gyűjtött. Ekkor hasított belém, hogy ez az egész talán egy körmönfont tréfa.

Egy apró madár kuporgott odalent. Már nem volt benne élet. Ki volt tömve.

Egy repülő kolibri, alulról vastag dróttal kis talapzatához rögzítve. Fagyott szárnyak. Fagyott szemek. Irizáló tollak.

A kolibri mellett egyetlen papírfecnit találtam, két szóval és egy aláírással.

Kolibri

.. .. ..

Szalamandra

– Silvina

Ó, Silvina, köszönöm, hogy nem írtad az üzeneted alá, hogy „Találj meg.”

Köszönöm, hogy tudtad, nincs rá szükség.

[4]

A korábbinál is névtelenebb és sötétebb autó vitt haza, a volán mögött ülő férfi az előző sofőr testvére is lehetett volna. A táj tömörebbnek tűnt, gyorsabban suhant el mellettünk, hamarabb értünk vissza a városba. Vagy csak nem figyeltem.

Kolibri. Szalamandra. Az egyik ott volt, a másik nem. Az nem volt ott, amelyet olyan jól ismertem gyerekkoromból. A felfordított kövek. A folyó örvénylése és a vízinövények finom imbolygása. A sötétzöld moha. Az a sok réges-régi felfedezőút.

Némán ültem a hátsó ülésen, térdem között őrizve, karommal gyengéden beborítva a dobozt. Nehogy összenyomjam. Halott, de valamiképpen mégis élő, sebezhető. Nem mertem felnyitni a füleket, hogy megbámuljam, nehogy a sofőr lássa. Nem volt egy gondolatom sem. Egyáltalán semmi. Vagy csak a hátrahagyott emlékek körvonalai tartottak meg. A düh a nagyapám arcán. A bátyám ernyedt, sápadt alakja a folyónál.

Egy terapeuta sem mondta soha, hogy el kell felejtenem a gyerekkoromat. Utáltam a terapeutákat, és egyet sem kerestem fel soha. De tudtam, hogy a felejtés a legjobb. A holtak hadd maradjanak halottak. Legyen halott, ami még él. Haladjunk.

Nem a doboz vagy a tárolóegység tette. Nem tudom, pontosan mi próbált ott leszorítani, csapdába ejteni, csak azt éreztem, hogy nem én irányítok.

[5]

Kora délután. Senki nem lesz otthon. A főnökömnek már küldtem egy üzenetet, hogy beteg vagyok. Letettem a dobozt a konyhapultra a retikülöm mellé. A kabátomat a kanapéra dobtam a nappaliban, visszatértem a pulthoz, haboztam… aztán kinyitottam a dobozt, és kivettem a kolibrit.

Egy billegő konyhai bárszékről lestem ott, ahol a fa és márvány találkozik. Makulátlan rozsdamentes acél, dupla mosogató, egy guruló előkészítő asztal, egy csillogó fekete-fehér tűzhely, egy okoshűtő, amelyet szándékosan elrontottam, hogy ne tegyen jelentést.

A kolibri valahogyan uralta a teret, túl a méretén. Túl azon, amit akkor gondolhattam arról, mit jelent.

A madár elszántnak tűnt, koromfekete tollazata sima volt, mégis borzas. Még a hosszú, keskeny csőre is pengére vagy vért fakasztó tűre emlékeztetett. Elképzeltem, ahogy ilyen madárból jó tucatnyi őrként köröz valaki feje körül, vagy egy töviskoronát formáz. Nehéz volt elképzelni, hogy ez a faj finomságot szívogat egy virágból, de nem sokat tudtam a kolibrikről. A mi környékünkön nem éltek, az iskolákban sem láttam egyet sem, ahová jártam, és a farmon is ritkák voltak. Nemigen ültettünk virágokat.

A halott madárhoz erősített vastag drót fakó ezüstnek látszott. A szinte sötétvörös talapzat csillogott. Alján az „R. S.” monogramot találtam. Egyszerű, elnagyolt betűkkel vésték bele. A készítő vagy Silvina?

Az állatkitömést furcsának gondoltam. Az állatkitömés nyelve nem bírt értelemmel. Nem kedveltem az olyan kocsmákat és éttermeket, amelyek falra aggatott szarvas- vagy medvetrófeákkal jelezték „macsóságukat”. Hátborzongató. Kóros. De ez… ez másmilyen indíttatásból készült. Titokzatos és megfoghatatlan. A madár teste valami szakadékot képezett. A mozdulatlanság, és aztán az, ahogy a szeme nem üresen meredt, hanem engem nézett.

A pult fölötti távolság kiszélesedett, és a csend elviselhetetlenné vált. Ki volt „Silvina”? És miért adott nekem egy kolibrit? És hol volt a szalamandra? Mert a szalamandrát személyesnek éreztem. Mintha ez az ismeretlen nő a megfelelő kutatómunka után megértette volna, hogy a szalamandrának nem kell ott lennie a tárolóban. Mert már maga a szó is ösztönözhet vagy képes felnyitni az ember szemét.

Bizonyos dolgok rejtélyesek maradnak, még ha egész idő alatt rajtuk gondolkodunk is.

Szalamandrák. Farönkök és folyami kövek alatt rejtőzve. Egy teremtmény, amely nem akarja, hogy megtalálják.

Ittam egy pohár vizet, elmajszoltam egy almát, aztán ettem egy nagy tál maradék csirkesalátát, utána áttúrtam a táskámat rágógumiért. Megpróbáltam lerázni azt, ami bennem gyűlt, de a kolibri dacosan bámult. Ezzel kellett dolgoznom.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy a telefonomon rákeressek az interneten a „Silvina” névre és a „kolibri” szóra. Az „R. S.”-re futtatott keresés semmi hasznosat nem eredményezett, majd három oldallal később kiadta: „rosseb”. De aggályosnak éreztem Silvina nevét az „R. S.”-hez kapcsolni. A lelepleződés gondolatára szúró nyugtalanság fogott el. Az adatoknál nagyobb szükségem volt kontextusra. Nem akartam olyan csatornát megnyitni, amely visszavezethet hozzám. A kockázat racionalizálásában nem segített egy ügyfél egy hónappal korábbi, keresőszavak miatt keletkező biztonsági rése.

Vajon a kolibri valaminek a kódja volt? Vagy csak két könyvtámasz közül az egyik? Köztük a tér szakadékként tátongott, és az üresség a fejemben szándékosnak érződött, mintha Silvina azt akarta volna, hogy ott legyen.

[6]

Mielőtt a lányom megérkezett az iskolabusszal, visszatettem a kolibrit a dobozába, és eldugtam néhány régi pokróc alá az autóm csomagtartójába. Volt annyi eszem, hogy normálisan viselkedjek, és a napjáról kérdezzem a lányomat. Hogy elzárjam magam. Miközben levette a tornacipőjét, szokás szerint forgatta a szemét és vonogatta a vállát.

– Jó. Csúcs. – Mindig „jó” volt, valami feszült, szarkasztikus megjegyzéssel. „Csúcs.” A tiniszorongás csúcsa. A szülők miatti bosszúság csúcsa. Rapszodikus osztályzatai egy kreatív gyerek képét tükrözték, akinek figyelme változó ideig tartott ki, és ugyan türelem nem sok szorult bele, tehetség viszont annyi, hogy belegondolni is fájt.

Hátizsák a sarokba hajítva a lerúgott cipőkkel együtt.

Nem vigyázott, az utca túloldalán lakó gyerek hívására átugrott volna egy fáról a háztetőre. Harminckét óra vajúdásomba került, farfekvéstől a császármetszésig. Nem zavart a sebhely; megfért a többi mellett. Csak azt kívántam, bárcsak könnyebb volna vele néha. Régebben kaptam tőle sms-eket, de újabban már nem nagyon, kivéve, hogy „Most már felvehetsz.”

Egy mordulás. Így nyugtázta a lányom az ajándékok halmát, amit a fa alá csempésztünk, miután iskolába indult. Feliszkolt a lépcsőn a barlangjába. Alig pillantottam meg széles, nyílt arcát és vastag, sötét szemöldökét, amit úgy szerettem.

Hamarosan a férjem is befut az új, barna szedánban. Azért választotta ezt a modellt, hogy az ingatlanos ügyfelei is megbízhatónak, feddhetetlennek, tiszteletre méltónak lássák. De becsapta önmagát. Egy ember formájú trehány hegyhez mentem hozzá. Mindig úgy éreztem magam tőle, mintha normális méretű volnék.

Mindegy, hányszor borotválkozott, mindig látszott a szakáll árnyéka. Fantasztikus illata volt. Alig néhányszor emelte fel a hangját velem szemben.

■ ■ ■

Volt idő, amikor még mindig el tudtam képzelni, hogy a nap végén beront az ajtón, és mosolyogva köszöntöm. Magához húz, egyik hegy a másikat. Durva csókot nyom a nyakamra, az arcomra, a számra, elhúzódik, hogy az arcomba nézzen. Aztán megnyugodva átdübörög a házon, hogy megkeresse a lányunkat, azt színlelve, hogy nem tudja, hol van, ezért, amikor végül megtalálja, a lányunk megelégeli a színjátékot, hogy a férjem be akarja cserkészni egy nagy ölelésre, de közben a homlokráncolás félvigyorrá változik.

Aztán a férjem megcsinálja a vacsorát, ahogy mindig. Mert én legfeljebb egy tojást tudok megfőzni. Hosszú, zökkenőkkel teli karrierem során nőként tettem róla, hogy ne is legyek jobb háziasszony.

A férjem a konyhában sosem látszott másnak, mint egy vidám medvének, akit kiképeztek a francia konyha dicsőségére, egyik szőrös mancsában egy lazán tartott pohár malbeckel, a másikban késsel. Mindig úgy éreztem, mindent fel fog borítani, amit én még nem, és talán tüzet okoz, és porig égeti a házat. Azonban csak elhasznált minden tányért és evőeszközt a konyhában, és hatalmas felfordulást csinált.

A felfordulás után általában leülök a konyhaasztalhoz, ahol valami jóféle étel vár – sertésborda spárgával és tepsis krumplival? Beszélünk a napunkról, a férjem, a lányom és én. Vagy csak ő és én. Együtt előcsalogatjuk a lányomból a számára fontos dolgokat. Vagy egy változatukat. Utána elmosogatok, és talán segítek a lányomnak a leckében. Lefekvés előtt társasjátékozunk, vagy megnézünk valami butaságot a tévében.

Még mindig emlékszem. Amikor még volt idő, amikor mindez még hihető volt. Az egésznek a nagysága.

A puszta tágassága.

■ ■ ■

Soha nem fogod megtudni, hogy hívják őket. Nem tudom rávenni magamat, még pótlékokra sem. Amint legépelem a nevüket, elvesznek a számomra, hozzád fognak tartozni. Azt hiszem, tudom, mikor fogod ezt olvasni, de nem lehetek benne biztos.

Már akkor is túl sok minden volt, amit egyikük sem tudott rólam. Csak az elutasító közönyt ismerték, a dolgokat, amelyek távolságot okoztak vagy teremtettek. Valamiféle árnyékot vagy maszatot. Nem tiszta képet.

Az arc, amely életed későbbi pontján visszanéz rád a tükörből, nagyon különbözik attól, amilyen fiatalon vagy. Rostálás történik, lezárás. Egy érzés, hogy valamit elvesznek tőled, és nem tudod pontosan, mit, csak azt, hogy már nincsen ott. Ami a helyén nyílik, az ravaszság, előrelátás. Semmi olyan, amit kerestél.

Mennyit képes a tudat befogadni, mielőtt metaforákhoz folyamodna, vagy elfordulna az igazságtól? Ezzel mérted a zárkózottságot: hogy mennyire vesztél el az árban.

Én nem láttam a jövőt, de nehéz volt nem hazavinni a munkámat. Számítottam rá, hogy megfigyelnek. Előre megmondtam, hogy talán össze kell zavarnom a leskelődőket, el kell terelnem a figyelmüket és be kell őket csapnom ahhoz, hogy ennek a rejtélynek a nyomába eredjek. Tudtam, mi tesz minket láthatóvá. De hiába voltam óvatos, túl naiv voltam ahhoz, hogy lássam, mi ömlött ki belőlünk az éjszakába.

Átvészeltem a vacsorát anélkül, hogy vallottam volna egy kolibriről, egy szalamandráról vagy egy tárolóhelyiségről. Talán mert nem Silvina volt az első titkom a férjem előtt.

[7]

Ritkán mentem autóval a munkába, de egy paranoiás sugallat miatt nem akartam taxit hívni. Elindultam, mielőtt a családom felébredt volna. Hozzászoktak már, és úgy éreztem, megtörök, ha reggelinél otthon kell lennem. Miközben vezettem, a kolibri mintha lehúzta volna a csomagtartót. A lift felfelé zökkent egyet, tiltakozott, de az valószínűleg inkább miattam volt, mint a madár miatt.

Az irodánkban mindent azzal a szemlélettel terveztek, hogy „biztonságot” és „védelmet” sugározzon. Az előtér olyan ártalmatlannak látszott, mint egy drón belseje. Hangot elnyelő szürke szőnyeg csillámokkal. Munkaállomás-kockák elválasztói csillogtak obszidiánfeketén. Absztrakt festmény szolgáltatott színeket a fehér külső falakon. Szenvedély? Az nem fenyegetett. Valahol fóliába csomagolva maradt egy szekrényben. Mi teljes egészében az elméhez tartoztunk. Kivéve, amikor nem.

Hagyni akartam, hogy ez az illesztések nélküli hely semlegesítse az íróasztalomon álló dobozt. Összenyomja. Vagy viccnek szántam, figyelemelterelésnek, hogy kivédjem az unalmat. Nem emlékszem – ez az ijesztő. Nem emlékszem, mit gondoltam akkor.

Senki nem tett megjegyzést a dobozra, amikor az irodámba mentem. Akkorának látszott, mint amiben elfér egy asztali lámpa. Korábban is hoztam már be lámpákat, hogy ellenszegüljek a munkahely általános hangulatának. Az észszerű volna, szokványos. Változtassuk a dobozban lévő dolgot valami mássá. Még ha nem is tudtam még, mi van a dobozban. Nem igazán.

A főnököm néhány perccel később bedugta a fejét az ajtón. Nevezzük, mondjuk, „Alexnek”, mert úgy nézett ki, mint egy Alex. Értelmes és megbízható. Évente néhány alkalommal megcsillanó humor. Egy villanykörte, amely nem igazán emlékezett rá, hogyan kapcsolódjon fel. Semmi emlékezetes nem volt kék öltönyeiben, fehér ingeiben és piros nyakkendőiben, de nem is volt lompos. Olyan benyomást kellett volna keltenie, mint egy két lábon járó zászló, de fakó árnyalatokat választott. Így aztán Alex úgy festett, mint egy jobb napokat látott zászló.

Erős aftershave-jének köszönhetően már pillanatokkal korábban tudtam az érkezéséről. Szemüveget modorosságból hordott, vagy csak azért vette le, mert kényes volt a küllemére. A biztonsági szektor előtt egy VR céget alapított, de az aztán csődbe ment.

– Jobban érzed magad? – kérdezte/mondta.

– Remekül! Sokkal jobban! – Tudtam, milyen ömlengésre vágyik, és milyen intenzitással.

– Voltál reggel edzeni?

– Még egy kicsit gyengének érzem magam.

– Jogos – mondta. Ez és a „Nem gond” számtalan bűn elrejtésére szolgált nála. Megbocsátok. Meg van bocsátva. Máskor ne forduljon elő.

– Te elmentél? – Tudtam, hogy azt akarja, kérdezzem meg.

– Igen – mondta Alex. – Baromi sokat edzőpadoztam. Húzódzkodásokat meg…

Kiszűrtem. Amióta rájött, hogy régen testépítő voltam, elpocakosodó lényből gyúrós anomáliává léptem elő. Talán azt gondolta, valami csodabogár vagyok. Vagy csak nem bírta elengedni az egyetlen személyes dolgot, amit tudott rólam.

– Szuperül hangzik! – mondtam, amikor befejezte végre. Hónapokkal később.

– Jól van… Viszlát később! Stratégiai megbeszélés késő délután.

Olyasformán bokszolt az ajtókeretbe, mint egy sportoló, aztán lelépett. Mindig ütlegelte az ajtókeretet.

De még nem lélegezhettem föl.

– Mi van a dobozban?

„Larry” egy zsákutcában végződő kanyar mögötti munkaállomásból. A hierarchiánk a szabadúszókét követte. Egyenlőek voltunk, leszámítva, hogy Alex mindig horgászni hívta Larryt tavasszal a hajójára. Borvirágos Larry. Vörös arcú Larry, haja, mint a barna sörény, ami nem illett össze a vonásaival. Larry, aki túl közel állt hozzám tavaly a karácsonyi bulin, úgyhogy el kellett húzódnom tőle. Mintegy véletlenül. Jól kiszámított vállütközéssel.

– Mi van a dobozban?

Nem válaszoltam. Larry olyan volt, mint egy ócska konzervnyitó.

– Egy hulla.

Nevetett.

– Ahhoz túl kicsinek tűnik.

Vállat vontam. Nem mondtam többet. Meredten néztem rá. Addig sem gondoltam, hogy a kolibri munkahelyi tréfa lehetett, és most sem. Nem illett az ő általános munkamódszerükbe.

– Még egy lámpa? – kérdezte Larry.

Nem szóltam.

Amikor Larry felhúzta magát, az arca úgy festett, mintha a fejére szíjaztak volna egy patkányokkal teli, láthatatlan ketrecet.

Az alakja apránként visszahúzódott az ajtómból.

■ ■ ■

Sosem értettem igazán, mi a férfiak világának az értelme. Hogyan élnek meg egymásból. Hogyan motiválják magukat. Persze értettem a célját, de úgy navigáltam ebben a világban, mint egy asztronauta a földön kívül. Próbáltam nem ugyanazt a levegőt belélegezni. De persze lehetetlen volt.

Amikor kezdtem, egyike voltam a két nőnek a vállalaton belül, akik nem titkárnői munkát végeztek. Az elképzelés, hogy menedzser lehetnék, abszurdnak tűnt. Viszont jól fizettek. Nem volt tapasztalatom.

Hosszú ideig úgy gondoltam magamra, mint ide, a cégbe beépített titkos ügynökre. Az egyetlen tartótiszt, akinek jelentettem, a másik énem volt. A kollégáimmal folytatott beszélgetésekben információt gyűjtöttem, hogy kipuhatoljam, benne vagyok-e a pikszisben, vagy sem, és hogy ez számít-e. Egy új szállóige Alextől, amit nem hallottam, mert nem voltam a szobában. Vagy talán a többiek valami új irányítási stratégiáról beszélgettek egy közös vadászaton. Azt sosem tudom meg, miről beszéltek a piszoár mellett, de a húgyfoltos értesülések nem érdekeltek.

Larry elment. A parkban, messze az ablakom alatt, egy magányos madár verdesett a szürke égbolt előtt. Akkoriban nem tudtam volna meghatározni, melyik fajba tartozik, vagy hogy miért kellene érdekelnie, hogy az egyedszámuk ötven százalékkal csökkent az elmúlt három évben.

És hogy egyébként mit csinált a vállalatunk? Itt egy tipp: Alex egyszer úgy fogalmazott, „gyümölcsösöket adunk el almáknak”. Az almáknak mindig gyümölcsösökre volt szükségük a túléléshez. Legalábbis a mi szakmánkban. Van itt némi átverés, de közben olyasmi, mint a nyomozói munka – kitalálni, hogyan működnek a cégek ahelyett, hogy mit mondanak arról, hogyan működnek. Megtaláltuk a biztonsági réseket. Eladtuk a biztonsági résektől való félelmet. Mindig lesznek biztonsági rések.

Az internet egy nagy szűrő. Az ember meg a víz. A metafora hetenként változott. Nem mindig volt értelme.

[8]

„El akarok veszni, írta egyszer Silvina. Olyan messzire akarok lenni mindentől, ahol már nincsen térkép, és az iránytű csak vadul pörög. És amikor visszajövök, ha visszajövök, tudnod kell, hogy megváltoztam, és ez a változás azt is jelenti, hogy mindenhova magammal viszem az »elveszettséget«, még egy város szívében is. Hogy mindörökre elvesztem, és így is kell lennünk. Hogy a rendszerek ne találjanak ránk, ne tehessenek tönkre. Hogy a fejünk tiszta maradjon.” (Egyike volt az első dolgoknak, amiket később találtam, de te most is megkaphatod.)

A kontextus? Silvina huszonegy évesen felhajózott a folyón Quito felé, a híres természettudós, Alexander von Humboldt több mint egy évszázaddal korábbi nyomdokain. Arisztokrata szülei elől menekült. Silvina Argentínában született, de egyesült államokbeli bentlakásos iskolákba száműzték. Silvina visszatért. Ecuadorba tartott, nem haza. Volt annyi esze, hogy távolságot tartson a családjától, a befolyásuktól. Vagy félt az apjától.

Kilencéves kora óta extrémen érzékeny volt a fényre és hangokra, ezért fizikai szükséglete volt távol maradni a nagy- és kisvárosoktól, az emberektől. Hogy egészséges legyen. És nagyon gyakran nem volt az.

„Mi, akik mások vagyunk, jobban ismerjük a világot, tudjuk, milyen valójában. Nem tudjuk kiszerkeszteni a részeit. A borzalmat és a szépséget, amit a legtöbben figyelmen kívül hagynak. Amikor az érzékeid ennyire élesek, nem menekülhetsz. És látod, hogyan szakadtunk el… mindentől.”

Biztos vagyok benne, hogy élt egy látomás a fejében a Quitóba tett utazásról. Arról, mit jelenthet. Látomás olyan érintetlen és romlatlan vidékekről, mint amilyeneket a természettudós fedezett fel több mint másfél évszázada. Talán Silvina megtalálta egy részét. Találkozott bennszülött aktivistákkal és a liberálisabb egyházi vezetőkkel. Ökológiai sikersztorikat járt be. Szigeteket egy hurrikán útjában.

De főként a jövőt találta meg. Az út egy részén a természetes tájakat olajtársaságok és bányák falták fel. Számos okból idegenek. Volt egy pillanat, amikor ráébredt, hogy nem menekülhet. Nem rejtőzhet el. Amit gyűlölt, mindig előtte lesz.

„Az eltévedés lényege ez a kizökkenés. A belépési pont a valóságba. Van, aki soha nem veszíti el. De a legtöbben igen. Fel kell rázni. Igazi veszélyben lenni. Igazi veszélyt teremteni. És ismeretlent.”

Idealista? Talán. Én megindítónak találtam.

Még ha én magam soha nem is tévedtem úgy el, és nem szenvedtem el ezt a kizökkenést. Legjobb esetben is csak egy hegyi pihenőlakot terveztünk venni az erdő mélyén. Építeni egy házat a természetben, amelyet földút köt össze a várossal. Vészgenerátor, gyerekkori tudás a félig vidéki létről. Erdőkben jártas, felgyűrt ingujjú önellátás. Csak jó interneteléréssel. Csak hétvégenként lekocsikázással egy helyi kocsmába, ahol helyi termékekből főzött ételeket eszünk és a szomszéd tiszta kútvizéből főzött kézműves sört iszunk. Megszabadulva az agyatlan konformitástól. Adósság nélkül csináljuk meg, törlesztjük a hitelkártya-tartozást, a terhet, ami mindig nyugtalanított.

Beszéltünk róla, de soha semmit nem tettünk érte. A szívünk mélyén szerettük átlagos házunk kényelmét. Az áráról igyekeztünk teljesen elfeledkezni. Könnyű volt, mint belesüppedni egy kényelmes bőrkanapé párnái közé. Amelyből nekünk kettő is volt.

A valóság általános változatában éltünk. A ház, amelynél végül maradtunk, egy külvárosi kerületben, nem sokban különbözött a tömb többi épületétől – sem a következő tömbétől. Nevezzük a kerületünket „Réti csermelynek”, „Lombsétánynak”, „Tópartnak”, vagy bármilyen néven, amibe túl sok töprengés után belesajdul a fej. Mert nincsen egy rét, lombkorona és tó sem. Már nincs.

„Nehéz volt emlékezni arra, mit felejtsünk el” – írta. Mintha olvasni tudott volna a gondolataimban.

Még most is az élete quitói részére gondolok. Arra az apró keresztmetszetre, két hónapra vagy ötvenkilenc napra. Hogyan változtatta meg. Mit lopott el tőle. Amit nem fedhetett fel soha.

Mivé segített válnia.

[9]

Az irodámba hívtam az asszisztensemet, „Allie”-t. Mondjuk azt, hogy sok feketét viselt, piercingjei voltak, a szemét úgy húzta ki, hogy nagyobbnak hasson, és lila rúzst tett fel. Lehetett barna hajú. Néha sötét, virágmintás ruhákat viselt vastag zoknival, hogy védekezzen a kinti hideg ellen. Nem küldtem ügyfelek elé.

Vagy talán mégis. És talán pimasz volt, és merész, és egyáltalán nem olyan, mint egy lelencgyerek. Mondjuk, magas volt. Nem, alacsony és tömzsi. Fehér volt. Nem is. Eltörölték. Kitöröltem. Ez volt a legbiztonságosabb. Találj ki róla, amit csak akarsz. Én is azt tettem, mert muszáj volt.

– Írd fel a Jobb Napok Raktárpalotát a kutatási listádra – mondtam neki. – A kulcsszó „Silvina”. Bármi, amit találsz egy Silvináról, akinek kapcsolata van a raktárhoz. – Gondosan a szemébe néztem; csak akkor bukom le, ha elkapom a tekintetem. Egyesek közönyösnek tartanak. Azt hiszem, ők inkább a testemre figyelnek, nem az arcomra.

De már amikor kimondtam, hogy „Silvina”, éreztem, hogy átléptem egy határt. Hogy nem lett volna szabad hangosan kimondanom a nevet. Még nem. A név a köztünk lévő térben lebegett. Azt hittem, Allie védett, csak mert fiatal és jelentéktelen? Soha nem hallottam még járulékos veszteségről?

– Prioritás? – kérdezte Allie. Egy héten belül szállítanunk kellett az eredményeket egy ügyfelünk egymillió dolláros szerződéséhez.

Haboztam.

– Magas prioritás. – Nem fejtettem ki, bár Allie nem pletykált és nem fecsegett.

– Az túlórát jelent – mondta.

– Rendben.

– És kockáztathatja…

– Nem érdekel. – Felülvizsgáltam a hangnememet. Sosem kiabáltam Allie-vel. Kivéve, amikor igen. – Úgy értem, túlórázhatsz, és delegálhatsz is feladatot valamelyik gyakornoknak. Elintézem, hogy Alex jóváhagyja.

Allie lassan bólintott, és láttam rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Melyik ügyfélfiók? – Általában ezzel indítok. A horgonnyal.

Felejtsd el, akartam mondani. Ráér. De nem tudtam elengedni. Az „alacsony prioritás” egy hetet is jelenthet, mire többet megtudok. Nem gondoltam, hogy addig bírok várni. Valahogy úgy éreztem, minél előbb információra, kontextusra van szükségem. Legalábbis így magyaráztam magamnak.

– Potenciális új ügyfél. Még nem beszélhetek róla.

Allie bólintott.

– Értem. – De tényleg értette?

Még nem láttam át, hogy ha rábízom ezt a feladatot, azzal feláldozom valaminek. Egy ötletnek, egy ügynek, amire sosem esküdött fel.

Vagy mégis láttam előre? Ezért bíztam rá a feladatot? Hogy a tettet eltávolítsam magamtól?

Képzeld el, hogy a munkád során biztonsági protokollokat elemzel. Segítesz minimalizálni a betörésveszélyt. Még azt is gondolod, hogy jó vagy benne. De valami váratlan irányból rád tör. Beletelik egy kis időbe, mire megérted, mi ez a dolog, mit jelent, hogyan képes mindent megváltoztatni.

Az alatt a kis idő alatt elveszel.

[10]

Gimnáziumban birkóztam, a főiskolán súlyt emeltem, utána néhány évig félprofi testépítő voltam. A birkózás bizonyos értelemben megmentette az életemet, még ha csak hárman is voltunk belepasszírozva a férficsapatba. A sok utazás. A hosszú buszozások a sötétben. Messzire a farmtól. A sok alkalom, amikor későig maradnom kellett edzeni, mind az otthon, a szobámban töltött órák számát csökkentette. A kölcsönös összetartozás. Még ha nem is tudom, most hol élnek.

Azért lettem birkózó, mert szerettem azt a fajta agressziót, amely részben az örömből fakad. A testem a feladatra termett: az edzésre és a mérkőzésekre is. A verseny volt az egyetlen, ami próbára tette a testemet, olyan állapotban tartotta, amilyenben lennie kellett, és akkoriban imádtam volna, ha a sport örökké tarthatott volna, 24/7-ben.

De nem lehetett. Mint ahogy a medvéknek is mindig van valami bajuk, én is mindig lesérültem. Váll vagy boka vagy valami. De akkoriban a számomra… az egy létállapot volt. Az örömöt az jelentette, hogy ha jele volt annak, hogy megfeszítettem magam, és a sérülés akkor azt mondta meg, kinek kell lennem, mint ahogy a sajgás jelzi a mostani, idősebb énemnek.

A fizikai tevékenységbe belecsatornázott harag viszont nem volt meg bennem mindig. Kioltottam, bár a mélyben tovább parázslott. Soha nem tűnt el teljesen. Várakozott.

De a próbálkozás a testépítéssel célt tévesztett: elmenekültem. Eltűntem. Amire szükségem volt, ahhoz nem kellett színpadra lépnem. Nem lehetett megjavítani azzal, ha sokak előtt pózolok. Közvetlennek kellett maradnia, személyesnek.

Most hol elhízom, hol visszanyerem a formám. Nem érdekel.

Azért ebédszünetben elmentem az edzőterembe, hogy kidolgozzam magamból a feszültséget. Az ebédidős forgalom, a borús ég és a latyak felébresztette bennem a vágyat, hogy valahol melegebb, távolibb helyen éljek. Csakhogy a hőséget sem szerettem.

Megálltam a domb aljában az üzletsor kátyús parkolójában. Addig erősen szorongattam a kormányt, most levettem a kezem a volánról. A parkolónak benzin- vagy gázolajszaga volt. Én az egyik középső parkolóhelyet kedveltem, egy utcai lámpa alatt.

Évekkel korábban találtam rá a teremre, miután kiábrándultam a házunk közelében lévő fertőtlenített sportklubból. Tetszett, hogy ez kicsit kiesik az útból. Egy lepukkant edzőterem, és az utca túloldalán egy lepukkant kóceráj. Havonta egyszer-kétszer, amikor munka után jövök, talán még be is nézek. Főleg idősek és gyanús alakok járnak. A környék egykor középosztálybelinek számított, mostanra methrazziák melegágyává vált. A szándékaim tiszták, de lehet, hogy csak a nyomor vonzott.

Odacaplattam a koszos ajtóhoz, amelynek poros üvegét forgalomból rég kivont energiaitalok logói borították. Bent valamiféle tisztítószer vékony, éles vonala látszott, amit kihangsúlyozott a több éve gyűlő veríték és az egyes gépeken visszamaradt WD–40 orrfacsaró szaga. A súlyok úgy rozsdálltak az ezüstfesték alatt, mint láthatóvá váló relikviák. Régi típusú Nautilus felszerelés, amit a tulajdonosok más márkájú alkatrészekkel javítgatnak. Edzőpadok szakadt kárpittal. Alig volt tükör. Nem volt tévé.

A legtöbb napon egy Charlie nevű öreg, fekete férfi volt ott. Egyszerre volt gondnok és biztonságis. A kedvenc széke mögött antiguai zászló függött a falon. Azt hittem, ő a tulaj, de nem beszéltünk sokat. Charlie általában gyúrt, amikor odaértem. Egy üdvözlő biccentés elég volt.

A legtöbben békén hagytak. Amikor megláttak a fekvenyomó padon 150 vagy egyszer 200 kilós számokkal, a férfiak lekoptak. Amikor látták, ahogy állva nyomok. Akkor lettem egyszerre láthatóbb és láthatatlanabb a számukra. De engem csak az érdekelt, hogy senki ne szóljon be valami baromságot.

Képzelj el engem az edzőteremben minden másnap, a gondolataimba merülve. Ha reggel van, felveszem a páncélomat. Ha este, leveszem.

Képzeld el, hogy nyomás vagy guggolás közben nem bírom kiverni a fejemből a dobozt, benne a kolibrivel. Hiába próbálok nagyon erősen nem rágondolni.

Mert magammal hoztam. Mert az a tervem, hogy elrejtem egy öltözőszekrényben. Még egy különleges lakatot is vettem, hogy biztonságosabb legyen. Az irodában nem tarthatom. Otthon sem. Nem tudom rávenni magam, hogy banki széfet béreljek neki – azt árulkodónak érezném. Lehet, hogy az edzőteremben sincs biztonságban, de még nem jöttem rá, hogy sehol sem biztonságos.

Képzeld el, hogy új edzőtermi rekordokat próbálok beállítani, miközben Charlie közönyösen figyel. Mert senkinek nem jelent különbséget, csak nekem. Ha addig feszítem magamat, amíg már mindenem sajog, akkor már a sajgást sem érzem.

De utána legalább sokkal jobban érzem magam. Mindig így van, mielőtt megint rosszabbra fordulna.

[11]

Silvinát először nem egy fényképen láttam egy aktában. Nem egészen. Nem a szó valódi értelmében. Silvina az összes fotón merevnek és kényszeredettnek látszott. Egy hullára emlékeztetett, amelyet felültettek egy székben, vagy nekitámasztottak az erkélykorlátnak. Fájt a háta, és nem szerette, ha fényképezik, vagy a fotósokat nem kedvelte. Vagy megmondta nekik, hogy ne, de hiába.

Az első alkalommal egy szemcsés videófelvételen láttam, mintegy húsz másodperc egy régi természetfilmből, amelyet feltöltöttek az internetre. A világítás szándékosan rossz volt, tekintettel Silvina érzékenységére. Nem emlékszem, hány nappal a kolibri megtalálása után bukkantam rá a videóra. Először a kócos, fekete haj tömege tűnt fel. Hogy nem szerette megzabolázni, vagy csak hátrafogta lófarokba, hogy ne kelljen foglalkoznia vele. Aztán az, hogy nem tudta hová tenni a kezét – a székre, összekulcsolva az ölében tartotta. Silvinának nagy, durva, kérges keze volt.

Folyton le-lepillantott, nem nézett a kamerába, ezért alig láttam az arcát. De a végén fölemelte a fejét, és megpillantottam a kiugró arccsontokat, az erős állkapocs határozott vonalát. Eltökélt, veszedelmes.

A szeme olyan sötét volt, hogy feketének látszott. Arca túl keskeny, de bájos hatást keltett. Kicsit szomorú, távolba révedő arckifejezés, amikor mosolygott. A mosoly azonban az arcát is kiszélesítette, és akkor egészen szép volt.

Praktikus öltözéke csak egy fokkal volt jobb a katonai gyakorlóruhánál. Ha nincs a virágminta a blúzán, valami néphadsereg szóvivője is lehetett volna. Amikor keresztbe tette a lábát, látszott, hogy khaki nadrágját túrabakancsba gyűrte. Jobb csuklóján ezüst karperecet viselt, de más ékszert nem. Blúzára láncra fűzött olvasószemüveg lógott le, mint egy hintaszékben ülő öreg hölgynek.

Később megtudtam, hogy a karkötő az anyjáé volt. Az egyetlen dolog a múltjából, amelyről nem mondott le.

Silvina egyik fényképen sem mosolygott. Csak a videó végén. Közvetlenül azután, hogy megvádolták azzal, ami onnantól fogva mindenüvé követte őt. Akár megtette, akár nem. A tárgyalás előtt.

Egy pillanatra. Kimerevítettem azt a pillanatot – abban a másik pillanatban, amihez egyelőre még nem jutottunk el. Visszajátszottam a felvételt. Néztem, ahogy mosolyog. Újra meg újra beleszakadt a szívem. Tudni, hogy soha nem fogom úgy látni őt, amilyen valójában, belül. Hogy talán az a mosoly áll hozzá legközelebb.

Csakhogy az a szív hazugsága, a fej hazugsága volt. Ő mindvégig az volt, aki. Ezt már tudnom kellett volna.

[12]

Az irodába visszaérve el kellett volna kezdenem átnézni egy földgázszállító vállalat munkafolyamatait és szervezeti felépítését. Az ügyfelek „sebezhetőségi elemzőként” ismertek. Ha rájöttem, hogyan veszélyeztessem a biztonsági rendszereiket vagy használjam ki az emberi tényező hibáit, azt is meg tudtam tanulni, hogyan nyújtsak nekik segédkezet. Elemzés, és aztán egy igazi hacker elvégzi az erőmunkát. Így nevezte Alex: „erőmunkának”, mint a „nagy erejű ütés” vagy a „használd az erőt” kifejezésben. El kellett bizonytalanítani az ügyfelet, hogy rákényszerítsük a biztonságra. A legnagyobb része reflexív biztonság. Egy rángatózó gyíkfarok. Leszámítva, hogy a hackerek „töréstesztelőnek” szerették nevezni magukat.

Munka helyett azonban úgy döntöttem, használni fogom Larry irodáját. Egy időre kémprogramot telepítettem a gépére, ami segített megnyitni. Mert nem csak arról volt szó, hogy kirekesztettek. Talán nagyrészt igen, de szerettem Larry irodáját a saját területemként kezelni. Csiszolgattam a biztonságtechnikai tudásomat. De emellett jó érzés volt, és szerettem néha jól érezni magamat.

Larry aznap délután házon kívül tárgyalt egy ügyféllel. Az irodája egy zsákutcába torkolló sarok mögött volt eldugva, és kevesen mentek önszántukból oda. Valahányszor az ember odakerült, fél órájába telt kikeveredni. Larrynek be nem állt a szája, sokat beszélt, de keveset mondott.

Hasznos kísérlet a számítógépén kutatni a kolibri után. Ezt nem lőcsölhettem Allie-ra. Az pont olyasféle apróság volna, ami belekúszhat az ebéd közbeni beszélgetésbe. „És aztán egy egész délutánt elvesztegettem miatta, mert erre a madárra kellett kattintgatnom.” Később majd távvezérléssel ellenőrizni tudom Larry számítógépét, hogy a keresés felkeltette-e bárki figyelmét. A múltban a beavatkozásom bármely látszólag random, ártatlan keresés halálával múlt ki. Elmosta a többi adat áradata, megvédte a tűzfalunk.

Meglepett, milyen gyorsan rátaláltam a kolibrire. Fél órára számítottam az internet bugyraiban, homályos ornitológiai tanulmányokra és különc kutatásokra. De nem: elég volt csak egy képkeresés, sugallatra hozzátéve a „veszélyeztetett” szót, és máris ott volt.

Semmi említés Silvináról a kolibrivel kapcsolatban, csak néhány tudós neve és egy cikk az orvvadászatról a dél-amerikai élőhelyén. Meg egy homályos utalás Miamiban lefoglalt, csempészett állatokra.

A nyomtatásra kattintottam, és ásítva hátradőltem Larry székében.

Az ajtóban Larry állt, és engem bámult.

Összerezzentem. A rugók esetlenül nyikorogtak, ahogy kiegyenesedtem a székben.

– Ó, a picsába, Larry! A frászt hoztad rám.

Arca szigorú üllő volt. De a káromkodás megzavarta. Az irodában nem szoktam káromkodni. Akármit is akart mondani, az parkolópályára került, és kicsit elfordította a fejét, mintha most egy idegen volnék. Újrafelmérés. Nem tetszett a szemében kigyúló fény.

– Szóval ez történik, amikor nem vagyok bent – közölte. Szürke, halott hang.

– Bocs… a nyomtatóm lehalt – mondtam.

Ellenőrizni tudta, igaz-e, és ez nem volt jó. Bezártam az ablakot, és a kolibris oldal eltűnt a képernyőről. Nem volt idő törölni a böngészési előzményeket, de mégis mit tett volna Larry? Panaszkodott volna az igazgatóságnak, hogy egy kolibriről olvastam a laptopján?

– Lehalt a nyomtatód.

Most már eltorlaszolta az ajtót. Amikor a szószátyár férfiak hallgatagok és érzelemmentesek lesznek, elkezdek földreviteleken és fojtófogásokon gondolkozni.

– Meg kell kérdeznem… hogyan léptél be a számítógépembe. Első körben.

– Siettem, te pedig nyitva hagytad. – A bocsánatkérést a rossz szándék beismerésének éreztem.

– Igen? Tényleg?

– Miért? Aggódtál a pornó miatt, amit nézel? – Úgy mosolyogtam, mintha viccelnék. Nem vicceltem.

Elsápadt. Kibillentettem.

Kikaptam a lapokat a nyomtatóból, és Larry fölé magasodtam az ajtóban. Felemelhettem és letehettem volna, hogy kijussak. De odébb lépett.

– Legközelebb talán szólhatnál, hogy használni akarod a gépemet – mondta. – Én pedig biztosan nemet mondok.

Szó nélkül elmentem mellette, de ügyeltem rá, hogy beleütközzek a vállába. Leleplezve, szégyenkezve mentem vissza az irodámba, és bezárkóztam. Megcsináltam egy fontos részt a földgázos dologból, és elküldtem Alexnek jóváhagyásra. Szeretett véleményt mondani a fontos dolgokról, még ha a részleteket tekintve nem is az ő szintje volt.

Vártam, míg elmúlt öt óra, hogy biztos lehessek benne, Larry elment.

Ez volt az a nap, amikor mindannyian átmentek a két sarokra lévő bárba, és korán mattra itták magukat. Nincs az az isten, hogy ezt Larry kihagyja.

[13]

A cégek vajon egységek vagy egyének laza, örökké változó szövetségeinek összességei? Még mindig nem tudom. De a farmon megtanultam, hogy az állatok nem egyének, nem személyek, hanem csoportok. Kategóriák. Anya, apa, nagyapa nap mint nap elmondták ezt. Ez volt a legállandóbb, ismétlődő lecke, amit megtanultam a felnőtt családtagjaimtól. Mind elméletben, mind gyakorlatban.

Ez volt a világ rendje is, talán csak még szívtelenebb. A farmon – vagy legalábbis a mi farmunkon – az ember tisztelte az állatokat, de azok tojást vagy tejet vagy húst adtak. A kecskéknek volt nevük, de egy napon levágták őket. Az ember vakarta a disznók sörtés hátát, amíg élvezettel röfögni nem kezdtek, ismerte az egyéniségüket és a szokásaikat, aztán egy napon apám segített beterelni őket egy idegen teherautójának hátuljába, és örökre elmentek.

Ennek tetejébe volt egy évtizedem abból, amit Silvina „indoktrinációnak” nevezett. Abból, hogy felneveltem egy lányt, akit arra bátorítottunk, hogy szeresse a cuki állatokról készült YouTube-videókat, anélkül hogy egyszer is belegondoltunk volna a kontextusba vagy a forrásba. Animált filmek, ahol a madarak úgy beszéltek és mosolyogtak, mint az emberek, és talán a gonosz állat volt, talán nem, de az is beszélt, és pofákat vágott és minden módon próbált az emberi világ részévé válni. Ez eltávolított minden hasznos tudástól, amim csak lehetett volna az állatokról. Valami teszteletlen, vagy valami alapvető tudástól, ahol a kivételt kellett volna keresni. Valami mérgezőtől a monokultúrából.

„Amikor a környezetről többes szám első személyben gondolkodunk, az kitörli a »mi« különféle változatait – mondta egyszer Silvina. – Sok bennszülött nép nem így gondolkodik. Az ellenkultúra sem mindig így gondolkodik. Létezik olyan filozófia, tudás, politika, ami már meg tudná oldani a problémáinkat.”

Szóval talán a rejtély és titokzatosság első borzongása akkor fogott el, amikor a parkolóházban, zárt ajtók mögött elolvastam, amit kinyomtattam, mielőtt hazaindultam volna. Éberen minden lehetséges, közelgő Larry esetére.

„A kolibrik esztétikus és áramvonalas szélsőséget testesítenek meg – írta az egyik honlap. – Apró testük lebeg; csak nem elsuhant egy mellettünk? A kolibri evolúciója az Andok magasabb régióihoz köthető, majd fokozatosan meghódították az alacsonyabb területeket és terjeszkedni kezdtek, főleg észak felé, egészen Kanada vagy Alaszka távolabbi vidékeiig. Élőhelyük az észak- és dél-amerikai kontinensre korlátozódik, a 300+ faj nagy többsége Dél-Amerikában él.

„Az információ nem történet” – írta Silvina. – „Egyetlen állatfajt sem lehet egy enciklopédiai definícióba tömöríteni.” De nekem először csak információ állt a rendelkezésemre. És egy halott madár teste. Mert csak ennyit adott nekem.

„A najád kolibri (Selastrephes griffin) kis termetű (testhossza nem éri el a 12 centimétert), és vándorútja különösen hosszú, amely örömmel tölti el a leglelkiismeretesebb madarászokat az út során. Bár nehéz őket észrevenni, a hímek élénk színű és mintázatú tollazata azt a célt szolgálja, hogy felkeltse a tojó figyelmét.”

Ezek szerint az én példányom egy tojó. Koromfekete. Józan.

„A levegő mesterei, képesek hátrafelé repülni, egy helyben lebegni és precízen manőverezni a viharos szélben. Vándorlásuk az ország északnyugati része és Argentína között több, egymást követő ultramaratont tesz ki.”

Megpróbáltam adaptációként elképzelni ezt a messzi utazást a sok különféle terepen át. Lenyűgöző utazás volt – amelyet csak hihetetlen alkalmazkodás tett lehetővé. Micsoda változtatásokon kellene keresztülmennie egy emberi lénynek, hogy felszerelés nélkül lakni tudjon ilyen helyeken? Nem változtatná meg a te nézőpontodat is? Nem válnál te is valaki mássá?

Mint sok más faj, amely északi területeken szaporodik, az S. griffin is vonuló madár. A dél-amerikai kolibrik filogenetikai csomópontjához vándorol közelebb. Az S. griffin az Andokban telel (december–március), ahol abban az időszakban természetesen nyár van. Ezeken a magasságokon (>2000 méter), valamint a migrációja során az S. griffin különleges anyagcseréje sajátos változáson megy keresztül, amelyet az oxigént a vashoz kötő hemoglobinfehérje adaptációja tesz lehetővé. A hem-csoportnak ezek a változásai a migráció és az Andokban töltött tél során jellemzőek, de a kisebb magasságban töltött nyarakon nem jelennek meg.

De nemcsak a vonulás. Hanem a virágok. A fészkek. Az egész, miután jutott időm igazán belemerülni. Nem számítottam rá, hogy ennyire megfog, és nem csak a rejtély miatt. De végül is ott voltak az adatok. Kit ne indítanának meg a részletek? Talán miattam volt, talán az első igazi információ bizsergése miatt.

Státusz: ismeretlen. Az utolsó dokumentált észlelés a Stein Valley Nlaka’pamux Heritage Parkban történt, Brit Kolumbiában. Az ornitológiai csoportok információt, fényképes észlelést vagy felvett madárhangokat várnak.

Vagyis nem csupán ritka, de kihaltnak tekinthető. Utoljára 2007-ben látták. Egy érzés hasított belém, mintha ez egy fordulat lenne. De olyan fordulat, amelyet előre látni lehetett. És a sajdulás után – alig egy pillanat volt – az érzés kezdett eltávolodni tőlem. Nem tudtam belekapaszkodni. Önvédelem.

Abban a hónapban kihalt a szélesszájú orrszarvú és egy tobzoskafaj. Az öt országban is tomboló erdőtüzek miatt az állatok az utak szélére kúszva könyörögtek az autókban elsuhanó embereknek vízért. Az emberek járványtól rettegve keselyűket mérgeztek és denevéreket lőttek le az égből. Ha az ember jobban odafigyelne, golyót röpítene az agyába. Ezért hát sokakhoz hasonlóan én is megtanultam kevésbé odafigyelni. Silvina „halálos alkalmazkodásnak” nevezte ezt.

Egyedül a gondolataimmal mindez nyugtalanító, kiborító volt. Izgatottság, öröm, szomorúság, nyugtalanság villant föl egy-egy pillanatra. Még most sem igazán tudom megmagyarázni ezt az összefüggést, és hogy hogyan gyűrűzött szét bennem.

Így a miértre koncentráltam.

Miért hagyná rám egy Silvina nevű személy pont ezt a kitömött állatot? Bizonyítéknak láttam a kolibri útvonalát. Északnyugat. Csak az év egy részében vándorol. Talán épp a mi környékünkön repültek át. Az éjszaka közepén – olyan hely felé tartva, ahol még tettek ki nekik cukros vizet, vagy virágokat ültettek.

Miféle ember küldene ilyen üzenetet? Néha az alapítók lelki alkata visszatükröződött a vállalkozásukban is, és ezáltal abban, hogyan álltak a biztonsághoz. De itt nem arról volt szó, hogy mi történt tudat alatt, hanem egy olyan személyről, aki nem engedhette meg magának, hogy egyértelmű legyen. Vagy nem bízott meg bennem, de valamiért el kellett mondania nekem valamit. Egy olyan játék szabályai kötik, amit én még nem látok tisztán.

Általában egy üzenet nem volt passzív. Általában egy ennyire drámai üzenet valamilyen szinten cselekvés után kiáltott. De Silvina nem kért semmit. Kivéve, gondoltam, hogy kövessem a nyomokat.

Ott, a parkolóban ádáz és oltalmazó szeretettel fordultam a kolibri felé. De jelen volt a neheztelés is. Sem megszabadulni nem tudtam a kolibritől, sem megtartani nem tudtam. Silvina egy lényeges döntést hozott meg helyettem, és az poggyásszal együtt érkezett.

A kitömött állat, amit Silvina nekem adott, csempészáru, a puszta léte is törvénybe ütközött. Ha jól értelmeztem a jogszabályt, ha elkapnak vele, vád alá helyezhetnek.

El kellett volna pusztítanom a kolibrit. Megpróbálhattam volna találni valami módot, hogy mentsem az irhám. De továbbra is dermedt maradtam.

Nem a „szalamandra” szó rejtélye, hanem a kolibri és a szalamandra közti üres helyek miatt. Minél többet bámultam a darab papírt, annál inkább nyugtalanítottak azok a sorok. Valami figyelt engem azokról a koordinátákról, és ha valami figyelt, akkor máris belekeveredtem.

Kód vagy szimbólum, vészjelzés vagy figyelmeztetés?

[14]

A következő hét olyannak tűnt, mint egy másik ország. Talán mert az ország, ahol éltem, nem igazán létezett. Vagy nem úgy, ahogy bármelyikünk is gondolta volna.

Olyasmik, mint a családi vacsorák. Az ismétlések, amelyek arról árulkodtak, mennyire szeretjük a rutint.

Sertésszelet és spárga és egy kis vajban ázó, ropogós héjú aranyszínű krumpli. Egyszer, majd kétszer is repetáztam.

– Hosszú volt a nap? – kérdezte.

– Igen, és megfeledkeztem az ebédről.

Ez annyira meglepte, hogy hátradőlt a széken. Még a lányom is felnézett a kütyüiből.

– Valami elvonta a figyelmedet?

– Igen.

Egy madár az edzőtermi öltözőszekrényemben. Egy apró hazugság, amely egyre nagyobbra nő. A kis Larry, amint egyre hízik a találkozásunk következményein.

– Igen? Miért? – A férjem egy medve volt, de amikor faggatózásra került a sor, inkább magát előrefúró borzra emlékeztetett. Megvoltak a maga okai rá.

A doboz lüktetett, fénylett és rázkódott, nagyon szeretett volna kinyílni, és szavak formájában elrepülni.

– Nehéz döntéseket kell hoznia – mondta a lányom. Megmentett.

– Hogy érted? – kérdeztem túlságosan is élesen.

A lányom vállat vont.

– Mindig ezt csinálod.

Tényleg ilyennek tűntem a szemében? Akkor nevettem, de most elszomorít. Ahogyan rám nézett. Tudott valamit, amit én nem?

A férjem bólintott, mintha a lányom elmagyarázta volna neki a napomat, és én már semmit nem tehetnék hozzá. Egyél még spárgát, vágj bele egy krumpli ropogós héjába. Igyál még egy korty malbecet.