Világvége

Tamás Gáspár Miklós
válogatott politikai-filozófiai írásai

II.
Csonkamagyar patológiák
2010–2019
– részlet –

Válogatta és jegyzetekkel ellátta
Sipos Balázs

Kalligram
2023

© Tamás Gáspár Miklós, 2023
ISBN 978 963 468 442 8

Tartalom

Szerkesztői előszó

Tamás Gáspár Miklós a kötetben hivatkozott bibliográfiája

A történelem urai (Magyar Narancs, XXII. évfolyam, 21. szám, 2010. május 27.)

Az ellenállás érthető hiánya (Kritika, XXXIX. évfolyam,, 2010. november)

Hála Orbán Viktornak (Élet és Irodalom, LIV. évfolyam, 51–52. szám, 2010. december 23.)

Az új alkotmány történelmi jelentősége (Népszabadság, 2011. március 29.)

A küzdelem szépsége (Élet és Irodalom, LV. évfolyam, 29. szám, 2011. július 22.)

Csonkamagyar patológiák (Mozgó Világ, XXXVII. évfolyam, 12. szám, 2011. december)

A rendszer és ellenzéke (Élet és Irodalom, LVI. évfolyam, 7. szám, 2012. február 17.)

Az egységes ellenzék átka (Élet és Irodalom, LVI. évfolyam, 42. szám, 2012. október 19.)

Szolidaritás és kritika – a diákmozgalomról (Élet és Irodalom, LVII. évfolyam, 5. szám, 2013. február 1.)

Az ellenzék tévútja (Élet és Irodalom, LVII. évfolyam, 15. szám, 2013. április 12.)

„Magyarország” és „Európa” (Élet és Irodalom, LVII. évfolyam, 24. szám, 2013. június 14.)

Mi lesz a választások után? (Élet és Irodalom, LVII. évfolyam, 29. szám, 2013. július 19.)

Jobb- és baloldali antikapitalizmus (Élet és Irodalom, LVII. évfolyam, 43. szám, 2013. október 25.)

Az ellenzéket is le kell váltani (Élet és Irodalom, LVIII. évfolyam, 1. szám, 2014. január 3.)

Emlék és vallomás (Élet és Irodalom, LVIII. évfolyam, 10. szám, 2014. március 7.)

A kezdet és a vég (Élet és Irodalom, LVIII. évfolyam, 22. szám, 2014. május 30.)

Kőkorszakváltás a balközépen (Dinamo, 2014. június 14.)

Antikapitalizmus és emberi jogok (Népszabadság, 2 2014. augusztus 16.)

Politikai korrektség és totalitárius propaganda (Élet és Irodalom, LVIII. évfolyam, 41. szám, 2014. október 10.)

Az uralkodó osztály leveszi az álarcot (Dinamo, 2014. október 27.)

25 év, takarodj! (HVG.hu, 2014. november 26.)

Intelmek kezdő rendszerváltókhoz (Dinamo, 2014. december 12.)

Lelkük mélyén (Élet és Irodalom, LIX. évfolyam, 18. szám, 2015. április 30.)

A képviselet válsága (Dinamo, 2015. június 11.)

Vigasztalás nehéz időkben (Magyar Narancs, XXVII. évfolyam, 23. szám, 2015. június 11.)

Biopolitika és osztálypolitika (Kettős Mérce, „WTF-baloldal”-sorozat, 2015. augusztus 31.)

Egyszerű ajánlat a baloldalnak (Kettős Mérce, „WTF-baloldal”-sorozat, 2015. október 1.)

Fegyverletétel (HVG.hu, 2016. december 22.)

„Megriaszt a buzgóság e söpredékben” (Népszava, 2016. december 24.)

Merényletek és népszavazások (HVG.hu, 2016. december 26.)

Kormányprogram (Mérce, 2017. január 1.)

A lényegről (Mérce, 2017. január 14.)

Mi lesz, ha az ellenzék nyer? (Népszava, 2017. szeptember 23.)

Még nyolc év? (Magyar Narancs, XXX. évfolyam, 1–2. szám, 2018. január 28.)

Parlamenti kreténizmus (Mérce, 2018. február 26.)

Orbán úr alkotmányt módosít (HVG.hu, 2018. június 15.)

Mi lenne a teendő? (Mérce, 2019. január 4.)

Jegyzetek

Névmutató

Szerkesztői előszó

Jelen kötet Tamás Gáspár Miklós 2000–2022 között írt politikai-filozófiai publicisztikái négykötetesre tervezett válogatásának második darabja. Mint az első kötet előszavában jeleztük, a gyűjtemény tervét a szerkesztő vele közösen gondolta el, mint a 2021-es Antitézis-kötet (anti)téziseinek magyarországi társadalmi folyamatokon való demonstrációját, de összeállítását ő már nem érhette meg; ezért minden felelősség e sorok íróját terheli.

A válogatás elvét az adta, hogy minél részletesebben tegyük olvashatóvá a szerző korszakanalízisét, a „posztfasiszta állapot” magyarországi kiépülését és megszilárdulását, akár az ismétléseket vagy redundanciákat is kockáztatva, hogy az olvasó ne csupán egy-egy végső állítást vagy formulát kapjon, hanem nyomon követhesse a gondolatok kiforrásának folyamatát is; meggyőződésünk szerint így képezheti jelen kötet, csakúgy mint az előző, a korszak jelenben íródó krónikáját.

A szóban forgó posztfasizmus, mint a Világvége I.-ben közölt hasonló című tanulmányban olvashatjuk, olyan kormányzástechnika, amely az állampolgársághoz köti az emberi jogokat, állampolgárságot azonban csak partikuláris (etnikai, vallási, habituális stb.) kritériumok teljesítése esetén biztosít, ezáltal az emberiség egy részét kizárja az elvileg univerzális jogokra jogosultak köréből; így nyílt erőszak nélkül is képes durván kirekesztő, a sérelmezetteket előre elnémító politikát folytatni.

A szerző értelmezésében erre a kirekesztésre, a populáció pacifikálására az értéktermelésben az automatizáció révén az elmúlt fél évszázadban beállt változások (a „negyedik ipari forradalom”) miatt van szükség. Egyfelől Marx Grundrisséje („Töredék a gépekről”), Moishe Postone (Time, Labour, and Social Domination), illetve az olasz operaismo (Antonio Negri, Mario Tronti, Paolo Virno…) elemzéseit követve, másfelől Giovanni Arrighi és Robert Brenner gazdaságtörténészek kutatásaiból inspirálódva Tamás Gáspár Miklós is fenntartja, hogy (1) a hagyományos értelemben vett mezőgazdasági és ipari termelőmunka elsődlegessége, egyben mint fő szocializációs gyakorlat, a nyugati világban felszámolódott; (2) a nyugati termelékenység a ’70-es évek óta folyamatosan zuhan, a háború utáni „felhalmozási ciklus” lezárult, felváltotta a „financializáció”, immár a bankszektor és a „kognitív szektorok” a legjelentősebbek, így azok a bérmunkások, akik nem ezekben a „magas hozzáadott értékű” szektorokban dolgoznak, feleslegesebbek, mivel a tőke mindig talál olcsóbb munkaerőt fejletlenebb régiókban, és immár nem akadályozzák nemzethatárok az átvonulásban; (3) ennélfogva a nyugati kormányzatok nem képesek és nem is hajlandók fenntartani a háború után a szociáldemokráciával (pártokkal és szakszervezetekkel) kötött alkut: a teljes foglalkoztatottság és a nagylelkű szociális támogatások politikáját (nincs annyi munkahely; nincs „értelme” hozzájárulni a munkásosztály fizikai és szellemi reprodukciójához); (4) ennek pedig túlbecsülhetetlenül súlyos következményei vannak a félperifériás államokra is, ahol a szocialista berendezés minden pozitív öröksége (nagylelkű szociális támogatások és kultúrafinanszírozás, társadalmi mobilitás elvi támogatása, antirasszizmus) felszámolódott, a negatív örökségek (alacsony jogkövetési hajlandóság autoritarizmussal kombinálva, krónikus aluképzettség, izoláció) viszont továbbra is igen elevenek.

A „posztfasiszta állapot” funkciója, hogy a munkavállalás viszontagságaival szemben politikai oltalomra jogosultak körét korlátozva, a jogosulatlanokat etnikai vagy morális alapon megbélyegezve egymás ellen fordítsa a populáció egyelőre még dolgozó és a munka világából végleg kiesett rétegeit, így elejét vegye minden antikapitalista elégedetlenség artikulálásának, úgy állítva be, mintha az automatizáció előnyeiből (jobb minőségű, nagyobb mennyiségű árucikk; megnövekedett kommunikációs és szórakozási lehetőségek; „rugalmas és kényelmes munkalehetőségek”) bárki részesülhetne, aki elég szorgalmas és leleményes, a hátrányok pedig csak a populáció maradi részét sújtanák.

Ebben a helyzetben a keleti félperiféria államainak, amelyek a gazdaság áramvonalas szektoraiban (kommunikáció, elektronika, gyógyszerészet, illetve bankszektor) megfelelő technológia és szakértelem, illetve önálló befektetési tőke híján versenyképtelenek, egyetlen lehetősége, hogy a régi típusú mezőgazdasági és/vagy ipari szektoron keresztül próbálnak térségi vetélytársaikat legyűrve bekapcsolódni a globális termelésbe, aminek az érdekében mesterségesen alacsonyan tartják a munkaerő árát, a nyugatiaknál is tőkebarátabb munkatörvényeket hoznak, a közoktatás hangsúlyait pedig – a kulturális hagyomány birtokbavétele, a szellemi felszabadulás és a kritikai érzék kialakítása helyett – a kétkezi munkákhoz kellő és nagyobb engedelmességre szoktató szakképzésekre helyezik át. További esélyt kínál a távol-keleti fejlődő gazdaságok tőkéjének az idevonzása (újabb antiszociális kedvezmények árán), a lakosság pacifikálását pedig a perverz újraelosztással lehet elősegíteni: hatékony populáris (népi) társadalmi mozgalmak és szakszervezetek híján a nyilvánosságban egyedül aktív középosztály (a „nemzeti burzsoázia”) megnyerése elegendő a politikai hatalom megszilárdításához.

Ennélfogva a Nemzeti Együttműködés Rendszerének (NER) kiépülését, a kötetben elemzett időszak legfőbb eseménysorozatát Tamás Gáspár Miklós úgy mutatja be, mint a negyedik ipari forradalomra adott reakciót, Magyarország alárendelt pozíciójának megszilárdítását a globális kapitalizmusban, a valóban rendszerellenzéki, azaz antikapitalista politizálás lehetőségét pedig úgy, mint aminek legelsősorban ezt a kondíciót kell tudatosítania, és ennek ellenében kell széles társadalmi koalíciót kovácsolnia a bérmunkásokból, a közalkalmazottakból, a bizonytalan helyzetűekből és a munkanélküliekből, hátha sikerül kiküzdeni a szociális és kulturális intézményrendszer fenntartásában való állami szerepvállalás újbóli megerősítését (ingyenes oktatás és egészségügy; az alapvető élelmiszerek és a lakossági energiahasználat alacsony ára; bőkezű kultúrafinanszírozás), hosszabb távon megalapozni a szélesebb körű, valóságosabb demokratikus részvétel intézményeit is.

Jelen cikkgyűjteményből mindezt leggazdagabban a 2014-es diákmozgalmat elemző és tanácsokkal ellátó „Szolidaritás és kritika” c. írás – érzésünk szerint teoretikus értelemben a kötet legkiemelkedőbb darabja – bontja ki, a szerző kormányzástechnikai reformjavaslatainak legteljesebb felsorolása pedig a „Vigasztalás nehéz időkben” c. esszében olvasható, amely önmagában cáfolja, hogy marxi, emancipatorikus alapon ne lehetne a demokratizálódás érdekében akár még a bérmunkarendszeren belül is roppant konkrét – és a „balközép” a korszakban produkált ötleteinél jóval invenciózusabb – indítványokat tenni (nem feledve, hogy a marxista politika célja nem a képviseleti rendszeren belüli demokratizálódás, valamint a nyilvánossághoz való hozzáférésnek, a kulturális, szellemi és anyagi javaknak, illetve presztízseknek az egyenlőbb elosztása, hanem a bérmunka és az állam eltörlése).

A 2010–14 közötti időszakban a NER ilyen irányú értelmezése jóformán egyedülálló volt a magyar közbeszédben; azóta – nem kis részben Tamás Gáspár Miklósnak köszönhetően – egyre több történeti és társadalomelméleti kutatás halad ezen a vonalon, egyre több publicista használja ezeket az interpretációs fogalmakat és célképzeteket, ezzel párhuzamosan pedig egyre több társadalmi ágens ismerte fel azt is, hogy a hierarchikus (képviseleti) alapon működő ellenzéki pártok alkalmatlan politikai formát nyújtanak a megfelelő politikai követelések megfogalmazására: a kötet mindkét folyamatot üdvözli, számos írásban méltatva a marxista alapú elemzések megszaporodását (a megújult Eszmélet, a Fordulat, az ekkor létrejött Mérce cikkeit, a Helyzet Műhely tevékenységét stb.), illetve a részvételi alapú baloldali politizálás visszatérését a magyar és nemzetközi nyilvánosságba (a HaHa diákmozgalmától a szociális dolgozók szervezte „elégedetlenség napja” rendezvényén át a pedagógusok ellenállásáig, globálisan pedig a Sziriza, a Podemos és Jeremy Corbyn fellépéséig).

Noha a krónika végkicsengése, miután a harmadik Fidesz–KDNP-kormány elsöprő választási győzelmét kénytelen regisztrálni, derűsnek aligha nevezhető, némi remény – paradox módon – mégis megcsillan abban, hogy ekkorra a 2010–18-as időszak összes számottevő ellenzéki formációja felmorzsolódik vagy jelentéktelen lesz, vagyis elenyészik az összes olyan jobbközép alakulat, amelyek „a parlamenti kreténizmust” erősítve mindaddig elleplezték, hogy az aktuális krízis, a 2018-ra biztosan elért mélypont, amelyet a menekültválság és a klímakatasztrófa, a majdani Világvége IV. két központi, de már itt fel-feltűnő eseménye súlyosbított, a társadalmi mobilizációnak az eddigiektől teljesen eltérő módozatait kívánja meg; ha ezek a módozatok mindmáig nem is állnak rendelkezésre, illetve ha a rendszerváltás véglegesen kudarcot is vallott, a „jóléti állam kísértete” is elenyészett, így aztán (mint a szerző már 2009-ben fogalmazott) „mindent elölről kell kezdenünk”, legalább egy fokkal tisztábban látjuk hazánk helyzetét – és hogy milyen irdatlan a feladat, és milyen kevés a mentség.

A szövegeket a szerkesztő gondozta, jelöléseiket egységesítette, mindig igyekezve tiszteletben tartani (szükség esetén – az írások egykori szerkesztőit felülbírálva – helyreállítani) Tamás Gáspár Miklós idiomatikus nyelv- és szóhasználatát. A szerkesztői lábjegyzetek egyfelől a hiányzó hivatkozásokat adják meg (vagy frissítik a szerző hivatkozásait, ha az éppen idézett kötet azóta megjelent újabb kiadásban); másfelől a politikai, gazdasági, történeti stb. háttérfolyamatokat mutatják be – ott, ahol a kontextus a mából olvashatatlannak tűnt, a szokásosnál részletesebben. A szerkesztő célja az volt, hogy azok is a lehető legmélyebben érthessék a szövegeket anélkül, hogy ehhez bármifajta külső forrást igénybe kellene venniük, akik az itt megszólaltatott évtizedet nem őrzik emlékezetükben, ennélfogva viszonylag ismeretlenek előttük a felvonultatott személyek, a vitatott álláspontok, az elemzett vagy utalásszerűen felvillantott események. Ezeket az újonnan beszúrt szerkesztői lábjegyzeteket minden esetben {…} jelöli; beszélő alanyuk ugyanaz, mint aki jelen sorokat szignózza.

Sipos Balázs

Budapest, 2023. augusztus 28.

Tamás Gáspár Miklós a kötetben hivatkozott bibliográfiája

A szem és a kéz. Bevezetés a politikába. Budapest: Független Kiadó, 1983.

Másvilág. Budapest: Új Mandátum Könyvkiadó, 1994.

Törzsi fogalmak I–II. Szerkesztette Miklós Tamás. Budapest: Atlantisz, 1999.

Antitézis. Válogatott tanulmányok 2001–2020. Fordította és szerkesztette Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2021.

A túlsó pólus. Szerkesztette Kelemen Pál és Sipos Balázs. Budapest: Kijárat Kiadó, 2023.

Világvége I. A korszellem dúdol. Válogatta és jegyzetekkel ellátta Sipos Balázs. Budapest: Kalligram, 2023.

A történelem urai
(2010. május 27.)

Rég nem volt alkalmam hatalmon lévő magyar nemzeti jobboldallal foglalkozhatni.1 Már szinte el is felejtettem, milyen érzés. Ha én magam nem változtam volna meg közben, unnám a témát, mert a magyarországi – és általában a magyar – nemzeti konzervatívok pontosan ugyanolyanok, mint voltak, persze az idő teltével kop., pecs.

A totálisan vadonatúj, példátlan, precedens nélküli, sohasem látott, megdöbbentő, elképesztő, lélegzetállító, a múltat mindenestül eltörlő fordulatot Magyarország legrégebben (22 éve) működő pártvezére viszi véghez, aki az „előző rendszer” – a polgári demokrácia, a liberális kapitalizmus – egyik irányítója volt kezdettől mindvégig, azé, amelyet most fülsiketítő robajjal megdönt. És már megint akad néhány, hm, jelentékeny elme, aki ezt komolyan veszi. Riadalommal vagy ujjongással. Jó, megértem, hogy a szűnni nem akaró hanyatlás szürkeségében sokan szeretnék, ha végre már történnék valami, akár valami szörnyű. Hát szörnyűnek elég szörnyű, de nincsen benne semmi új.

Amikor anno nyüstöltem a nemzeti jobboldalt, a rendszer – a polgári demokrácia, a liberális kapitalizmus – védelmében tettem, az ismert szabadságpárti alapállásból. Ámde ezt a rendszert nem óhajtom többé védeni. Sőt. Természetesen nem vagyok közömbös a rendszer különféle változatai iránt, s a tekintély- és parancsuralmi variáns továbbra se nyerte el rokonszenvemet. A kisebbik rossz politikájával mindazonáltal fölhagytam.2

Nem sok védenivaló maradt az 1989-ben keletkezett rendszeren; a nemzeti jobboldal helyesen érzékeli, hogy a közhangulat mást szeretne. Ám a nemzeti jobboldal nem nagyon változtatja meg a rendszert, csak ront rajta.

Az nem lényeges változtatás, hogy a manapság szokványos módon folytatja a segélytől függők stigmatizálását és kriminalizálását – az első, „szimbolikus értékű” rendelkezései azoknak a magatartásoknak a szigorúbb büntetését szorgalmazzák, amelyeket a közvélekedés a romákhoz köt –, meg hogy szidalmazza a spekulációs és banktőkét (ezt az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság vezetői is rutinszerűen megteszik, márpedig az bajosan állítható, hogy Amerika és Anglia nem kapitalista), meg hogy a szociálpolitikát büntetőpolitikával helyettesíti (ezt a Francia Köztársaság derék elnöke se csinálja másképp), meg hogy pikáns rendőrállami ízeket kever az általános savanyába.3 Utálatos, igen, de persze banális. A nemzeti jobboldal fölszámolja a köztisztviselői pálya biztonságát, s így a félelem láncával kapcsolja magához a hivatalnoki kart;4 enyhíti a közbeszerzési ajánlatok versenyeztetésének föltételeit, úgyhogy ami miatt sok szocialista ülni fog, azt a nemzeti konzervatívok majd törvényesen művelhetik, s így nem lesznek korrupciós ügyeik, mert nem lehetnek: ez úgyszintén triviális.5 A nemzeti konzervatívok saját érdekükben módosítják a választási rendszert, a kormányzati szerkezetet és a közigazgatást – mi mást várhattunk tőlük?6 Csúf, unfair lépések, de egyáltalán nem szokatlanok. A most benyújtott kormányprogram7 csak homályos közhelyeket tartalmaz, de a jobboldal – szemben némely gyanakvásokkal – nem titkolja a valódi szándékait, hanem fogalma sincs róla, mit csináljon, ami ebben a nehezen áttekinthető válsághelyzetben, ráadásul a nemzetközi pénzügyi szervezetektől és az Európai Uniótól való függés, a korlátozott szuverenitás körülményei között nem csoda. (Orbán Viktor szerint Magyarország az ő hatalomátvételével „visszaszerezte önrendelkezését”.8 Ugyan.) A jobboldal tanácstalansága a gazdasági alapkérdésekben hosszú évek óta köztudomású.

Mi végre hát a zengzetes „forradalmi” irgum-burgum? Egedy Gergely – jegyezzük meg ezt a nevet –, a nemzeti jobboldal szókimondó teoretikusa nem habozott kijelenteni, hogy ez bizony ellenforradalom.9 De az-e csakugyan? Szándékában minden bizonnyal. Vegyük szemügyre az általános elképedést okozó Trianon-törvény10 nagymellényű bevezetését:

„Mi, a Magyar Köztársaság Országgyűlésének tagjai, azok, akik hiszünk abban, hogy Isten a történelem ura, s azok[,] akik a történelem menetét más forrásokból igyekszünk megérteni, hazánkért és a magyar nemzet egészéért az Alkotmányban rögzített felelősségünk jegyében, a magyarság egyik legnagyobb történelmi tragédiájára, a történelmi Magyarországot szétdaraboló s a magyar nemzetet több állam fennhatósága alá szorító, 1920. június 4-én aláírt békediktátumra emlékezve, számot vetve e békediktátum által okozott politikai, gazdasági, jogi és lélektani problémák máig tartó megoldatlanságával, egyaránt tiszteletben tartva a magyar nemzet érdekeit és más nemzetek jogát arra, hogy a magyarság számára fontos kérdésekről másként gondolkodjanak, attól a céltól vezettetve, hogy e cselekedettel hozzájárul[j]unk a Kárpát-medencében együtt élő népek és nemzetek kölcsönös megértésen és együttműködésen alapuló békés jövőjéhez, s egyúttal a XX. század tragédiái által szétdarabolt Európa újraegyesítéséhez, a következő törvényt alkotjuk…”

Huh.

✻

Mivel legutóbb a neobumburnyák médiaértelmiség egyik ifjú prominense kinyilvánította, hogy a német szerzők idézése „zsibbasztó” szokásom, nem fárasztom az olvasót Karl Löwith és Hans Blumenberg vitájával a teológiai fogalmak szekularizációjának ágas-bogas problematikájáról,11 de annyit elmondhatok, hogy Isten nem lehet a történelem ura.

Nem lehet, mert maga a „történelem” fogalma – tehát az a hipotézis, amely szerint az emberi közösségek létének előföltételei nem állandók – szöges ellentétben áll a minden vallás alapján álló teodiceával, vagyis avval, hogy az emberi állapotban foglalt szenvedés és igazságtalanság összeegyeztethető Isten mindentudásával, mindenhatóságával, jóságával és igazságosságával. A „történelem” annak az embercsoportnak az alapföltevése, amelyet Joseph de Maistre „a szektának” nevezett.12

„A szekta” – amelynek büszke és önérzetes tagja vagyok (bár olykor szundikálok) – még mindig kísérti a magyarországi nemzeti jobboldalt. Bár a „történelem ura” kifejezés tekintélyes forrásból származó idézet, világosan mutatja, hogy ez a jobboldal nem igazán konzervatív. A konzervatív „rendszer” a konzervatív önértelmezésében egyáltalán nem rendszer.13 Ezért beszél Orbán Viktor pártja „forradalomról” és „új rendszerről”:14 még mindig a jakobinizmust majmolja, holott persze nem jakobinus; jobboldali, de valójában nem konzervatív. Következetes viszont, amikor „jó kormányzásról” cseveg.15 Ennek a kormányzásnak az alapja azonban a heves nacionalizmus (szintén antikonzervatív lelkiállapot és eszme), amelyet állami ideológiaként óhajtanak elfogadtatni (a „nemzeti együttműködés rendszere”, Trianon-törvény, „kettős állampolgárság” stb.), és evvel a konformizmust kikényszerítő világnézeti államot alapítani. Ez azonban mind a konzervatív lelkülettel, mind a keresztyén beállítottsággal, mind a nacionalizmus leglényegével ellentétben áll. (Mindez már az 1920-as évek hivatalosan is így nevezett „ellenforradalmi rendszerében”, a „keresztyén-nemzeti kurzusban” is nehézséget jelentett, föl is váltotta gr. Bethlen István pragmatikus-konzervatív kormányzása, amely ugyan szintén a határrevíziós irredentizmust tekintette hivatalos ideológiájának, de még arra is képes volt, hogy perszonáluniót, azaz közös román Hohenzollern királyt javasoljon Romániának és Magyarországnak.) Az „egységes magyar nemzetnek” mint hivatalos államdoktrínának a meghirdetése azért önellentmondó, s ennélfogva téves, mert a világnézeti állam bevezetése (amihez egyetlen eszköz áll rendelkezésre: a csaknem leválthatatlan egységpárt s a vele összeforrt médiahatalom) akaratlanul is érvelést, tehát vitát kezdeményez, s így kiváltja a kritikát, amelyet el akar kerülni – rosszabb esetben el akar fojtani.

Mennyire valószínű az, hogy különféle, egymással ellentétes nacionalizmusok egyszerre legyenek igazak? Az új magyar államdoktrína szerint a trianoni (1920), ill. párizsi (1947) béke igazságtalan, helytelen, valahogyan – ha nem is határmódosítással (azaz, ha őszinték vagyunk, háborúval) – meg kell „haladni”. A szlovák, román, szerb, osztrák, horvát, szlovén, ukrán (nem minden esetben ennyire hivatalos) államdoktrína szerint ennek a fordítottja igaz. Ámde ezek szerint akkor vagyunk jó hazafiak, ha a trianoni (!) határokon belül elítéljük a trianoni/párizsi „békediktátumot”, rajtuk kívül pedig lelkesen üdvözöljük. Ráadásul a Trianon-törvény visszaesik az alapjogi (liberális) érvelésbe: kisebbségi jogokat, autonómiát emleget16 – önmagában helyesen; ez az érvelés azonban visszautal a trianoni békeszerződés kiváltó okaira, amelyek közül a legelső a néhai Magyar Királyság elnyomó nemzetiségi politikája. (Főként egyébként ez motiválta a Monarchia népeinek az elszakadási törekvéseit is, amelyek nagyban hozzájárultak az első világháború kitöréséhez, s evvel a „történelmi Magyarország” pusztulásához.) Ezekben a napokban sűrűn fölemlegetik, hogy az első világháború előtt a Kárpát-medence összlakosságának 52 százaléka élt kisebbségi sorban, a háború – és Trianon, Saint-Germain – után már csak 29 százaléka, ez pedig mára 10-12 százalékra apadt (asszimiláció, kivándorlás). Nehezen állítható, hogy a mai helyzet „önmagában” igazságtalanabb, mint a Trianon előtti volt. A trianoni békének nem az igazságtalansága a legfájdalmasabb, hanem a sokkal mélyebb, nehezebben körülírható, szerteágazó történelmi-kulturális következménye, elsősorban az, hogy a magyarság egy világbirodalom vezető népeként élvezett „európai állását” – s evvel a régi magyarság ma már alig érthető kulturális kontextusát, műveltségét, önérzetét – vesztette el, a protestáns Erdély ellensúlyának megszűnése pedig fölbillentette azt, amit a valahai bipoláris feszültségben és egyensúlyban jellegzetesen „magyarnak” éreztek. Ezeknek a valóságos és föltehetőleg gyógyíthatatlan gondoknak a halvány nyoma se található a jobboldali többségű új Országgyűlés nagyhangú deklarációiban.

✻

Ennek oka – a szánalmas intellektuális színvonalon kívül – az, hogy mind a Trianon-törvény, mind pedig a „kettős állampolgárságról” szóló törvény (Robert Fico föltételezéseivel17 ellentétben) elsősorban befelé szól, címzettei a csonkamagyar állam polgárai. Számukra jelölték itt ki az új állami világnézet körvonalait, s ennek a mostani keserű, bosszúszomjas válsághangulatban nagy az ereje, különösen azért, mert ráhangolódik a külvilággal szemben érthetően ellenséges sovén indulathullámra. Ezt szemléletesen mutatja az is, hogy ezekben a kérdésekben a szép reményekre följogosított Lehet Más a Politika (LMP) – nagy csalódást okozva – a Fidesz kaffogó ölebeként viselkedik.18 A Trianon-törvény politikailag üres, hiszen semminemű cselekvés nem következik belőle (a Jobbik nevű posztfasiszta képződmény sokkal következetesebb, amikor a szövegbe explicit irredenta-revíziós kitételeket illesztene), csak annak belátása, hogy az új hatalom szemszögéből mit célirányos hinnie és vallania a csonkamagyarnak, ha jót akar magának és szeretteinek.

Ez nagy semmi, de elég borzasztó semmi.19

Ámde Orbán Viktor téved. Mi magyarok tiszteletlen, engedetlen, rendetlen nép vagyunk, és az oktrojált világnézeti állam nem nekünk való. Orbán Viktornak és barátainak sokáig lehet osztatlan hatalmuk, de ki fogják őket kacagni.

A rendszer és ellenzéke
(2012. február 17.)

A magyarországi „demokratikus ellenzék” – köztudomásúlag – népszerűtlen, annak ellenére, hogy a kormány is népszerűtlen. Mivel ennek az ellenzéknek a legfontosabb alkotóeleme jelenleg a hanyatló liberális sajtó s az általa reprezentált liberális közvélemény, ideje megvizsgálni, mi a mára szerteszét szóródott liberalizmus része a politikai válságban, s melyek is ennek a példátlan helyzetnek az okai a „demokratikus” ellenzéki pártok problémáin túl.

Az egyik ok láthatólag lélektani és intellektuális. Az utóbbi három-négy év éktelen politikai fölfordulása annyira kimerítette a nyilvánosságot, hogy képtelenné vált olyan egyszerű műveletekre, amelyekhez néminemű értelmi (elvonatkoztatási és induktív) erőfeszítés szükséges, ezért a legszembetűnőbb jelenségek puszta megnevezése is elmarad. Lehetetlennek tetszik bizonyos ügyek következetes, hosszú ideig tartó nyomon követése, pedig ehhez nem kell más, mint némi szorgalom és következetesség.

Mondok példákat.1 A rendszeres elbocsátásokról csak szórványos hírek jelennek meg, a nagyközönséget senki nem értesíti róla, hogy Magyarországon ma szisztematikus, 1949 óta precedens nélküli politikai tisztogatás folyik. Mintegy ezer elbocsátott közszolgálati újságíró, továbbá sok-sok tisztségéből fölmentett iskolaigazgató, múzeumigazgató, színigazgató, kórházigazgató, intézeti igazgató, több ezer megszüntetett hivatalnoki állás, egyetemek és kutatóintézetek összevonása, zsugorítása, megszüntetése (s ennek ürügyével rengeteg ellenzékiséggel gyanúsított kutató elbocsátása, visszaminősítése, a magyar filozófusok folytatólagos üldözése), a magyar filmgyártás leállítása, az ellenzéki színezetű, ám magántulajdonú médiák kiéheztetése (ez szintén létszámcsökkentéssel jár): ez az, ami minden különösebb utánajárás nélkül is tudható. A hosszú évek óta jobboldali ellenőrzés alatt álló vidéki városok és nagyközségek helyi szellemi és közéletét már régen megtisztították az ellenzéki elemektől, a helyi államapparátustól anyagilag függő vidéki értelmiséget politikai lojalitásra kényszerítik vagy kipenderítik az állásából. A politikai tisztogatás a mai magyarországi valóság egyik legfontosabb része – és nem adnak neki nevet. Pedig ez a sötét helyzet egyik központi összetevője, a félelem fő oka.

A romákkal szembeni hátrányos megkülönböztetés, etnikai diszkrimináció változatlan, mégis szinte nyomtalanul eltűnt a sajtóból, kivéve persze a mentegetését az etnicista sajtószervekben. (Jobboldali olvasóinknak: nem, nem gondolom, hogy a cigánykérdésnek a hátrányos megkülönböztetés az egyetlen tényezője; a probléma eredete történeti, gazdasági és szociális, nem elsősorban erkölcsi és politikai. De az utóbbi évtizedek politikája súlyosbította és továbbra is súlyosbítja a problémát; ennek erkölcsi súlya pedig hatalmas, s ez elől nem futhat el a közvélemény.) A cigánykérdéssel szorosan összefügg, hogy hazánkban van – megnevezetlenül – neonáci terrorizmus (másutt is, sajnos); folyik a romagyilkosságok pöre, s egyetlen hírlapíró tudósít róla néha egy hetilapban.2 Egyéb újfasiszta merényletkísérleteket is vizsgál az ügyészség és bíróság; a sajtóérdeklődés zéró. (Az antiszemitizmus tartalmi és terjedelmi „fejlődése” az interneten már szóra sem érdemes, a holokausztnak már nem tagadóitól, hanem nyílt helyeslőitől és második kiadásának szorgalmazóitól származó bejegyzéseket a moderátorok a liberális és baloldali szájtokról se törlik – nyilván belefáradtak; túl sok van az ilyesmiből.)

Újabb és újabb tanulmányok, vizsgálatok, fölmérések, közvélemény-kutatások mutatják ki, hogy a terebélyesedő fasisztoid szélsőjobboldal legjelentékenyebb bázisa a jól képzett, nagyvárosi fiatal középosztály és értelmiség, különös tekintettel az egyetemistákra, főiskolásokra. Ezt mindenki tudja (vagy tudhatná), mégis: a középosztályi magyar ifjúság kérdéséről alig esik szó. Ezek a fiatal férfiak gyermekeink és unokáink hivatali elöljárói, tanítói, munka- és házastársai lesznek. Hazánk vezetői, államunk főtisztviselői lehetnek belőlük.

Ha egyáltalán valami, ez aztán indokolná a nyilvános, közös fejtörést. Ilyesminek semmi nyoma.

Tavaly ősszel – a szakszervezeti megmozdulások hatására – átmenetileg előtérbe került a szociális kérdés. Az a benyomásunk keletkezhetett, hogy a magyarországi nyilvánosság végre fölnőtt módra kész szembenézni minden probléma közül a legaggasztóbbal. Ámde azóta nem pusztán a sajtóból, de a mozgalmakból is eltűnt csaknem minden olyan hang, amely minderről komolyan, tájékozottan és felelősségteljesen számolna be. A szakszervezetek magukra maradtak, követeléseiket némelyek elvben talán támogatják, de ennek sincs politikai lenyomata. A nyugdíjasszervezetek képtelenek betörni a médianyilvánosságba, a munkanélküliek szervezetlenek, a diákmozgalmak, a szülők egyesületei, a nőszervezetek – a nagyközönség szemében – láthatatlanok. A kormánynak sikerült megosztania a szakszervezeteket, ebben is magához ragadta a kezdeményezést: ma az a „szociális” kérdés, hogy a miniszterelnök melyikükkel hajlandó tárgyalni – legalábbis ez a kérdés a médiák szerint.

A lista hosszabb ennél, de nem folytatom.

A civil társadalom új mozgalmai, az új szociális mozgalmak növekedési fájdalmakkal kínlódnak, közben célkitűzéseik újdonsága és sajátszerűsége gyorsan fakul.

✻

Az ellenzéki térfélen egyedül maradt a világnézetileg hegemón liberalizmus. Ez a liberalizmus már nem az egykori SZDSZ szabadelvűsége, ez a szabad demokraták UTÁNI (sok tekintetben groteszkül posztliberális) liberalizmus. Jól megkülönböztethetően érzékelhető benne egyrészt a kései Kádár-kor technokrata reformizmusa, amely tartalmában mára dogmatikusan neokonzervatívvá változott (ez a lehetőség már az 1980-as években is benne volt), másrészt pedig a különféle jogvédő NGO-k Nyugaton tanult fiatal apparatcsikjainak alkotmányvédő s a nemzetközi alapjogi szövegkorpusz mellett elkötelezett, alapvetően jogpozitivista beállítottsága. (A régi, a voltaképpeni demokratikus ellenzék öröksége már csak hagyomány, ha az egykori szereplők föl is bukkannak néhanapján itt-ott.)

Evvel a liberalizmussal az új mozgalmak fölöttébb elégedetlenek, de nem állítottak szembe vele úgyszólván semmit.

Ez a végsőkig leegyszerűsített „posztliberális liberalizmus” tartalmában nagyon könnyen összefoglalható.

Morális értelemben ez a fölfogás ünnepli a vállalkozói individualizmust, azaz a saját magára támaszkodó, kockázatvállaló, az állami támogatástól és hitelektől, az eladósodástól idegenkedő, szellemileg önálló, világot járt, autonóm polgárt – ebben megegyezik a Margaret Thatcher politikusi generációja által átalakított konzervatív világnézet képviselőivel, többek között Orbán Viktorral. A „property-owning democracy” (Thatcher), vagyis a kistulajdonosok demokráciája, amely az ismert (és persze félremagyarázott, folklorizált) Max Weber-i szellemben inkább fölhalmoz, mint élvez, és szívesebben takarékoskodik, mintsem szellemi és gazdasági kalandokba bocsátkoznék, amelytől továbbá idegen mind a panasz, mind a lázadó utópia: ez a kései kelet-európai liberalizmus szelleme – persze akadnak párhuzamai más égtájakon, elsősorban a Tea Party mozgalom az Egyesült Államokban.

Ebből a morális alaptételből következik – világszerte – jó néhány gazdaság- és szociálpolitikai preferencia (ezeket Amerikában konzervatívnak, Európában neoliberálisnak nevezik többnyire, de nem a címkék a leglényegesebbek). Az önmagukra támaszkodó, önálló „egzisztenciák” eszményítése egybehangzik a szociális segélyezés iránti ellenszenvvel, „a nagy ellátórendszerek reformjának” (értsd: fölszámolásának) szorgalmazásával, az adócsökkentő populizmussal, tehát: az egyenlősítő újraelosztás ellenzésével, siker esetén: kiiktatásával. „A jóléti állam halott” – jelentette ki (negyvenéves késedelemmel, ha a Nyugatot nézzük, negyedszázadossal, ha Kelet-Európát) Orbán Viktor magyar miniszterelnök. Semmi mást nem óhajtanak a mai magyarországi liberálisok se, Kornai Jánostól Békesi Lászlóig, Mellár Tamástól és Csaba Lászlótól Oszkó Péterig, Heim Péterig és Hamecz Istvánig – ill. Martonyi Jánostól Bajnai Gordonig és Gyurcsány Ferencig.

Vannak itt napi politikai ellentétek, nem is lényegtelenek (különösen a multinacionális világvállalatokkal és a nemzetközi gazdasági-pénzügyi intézményekkel kapcsolatosak), de a legfontosabb ellentétek retorikai természetűek. Orbán Viktor miniszterelnök fontosnak tartja az ütőképes, aktív nemzeti államot (amelynek elbocsátja a tisztviselőit, rendőr- és katonatisztjeit), akárcsak eszményképei, Konrad Adenauer, Charles de Gaulle és Margaret Thatcher. De az „állam” kifejezésen mást ért, mint a liberális és liberális-konzervatív nemzetgazdák és állambölcsészek. A mai liberálisok számára – akik mindenekelőtt antiszocialisták és a múlt századi antitotalitárius mítosz foglyai – az „állam”: metafora, mindenekelőtt az állami újraelosztást jelenti, és nem egyszerűen csak a gazdaságba való állami beavatkozást (hiszen ez a modern korban elkerülhetetlen, különben nem folytathatnánk a gazdaságról politikai vitákat), hanem a tervezést, amely ősbűnnek számít az 1970-es évek óta.

Ebben az értelemben Orbán Viktor teljesen megfelel liberális ellenfelei igényeinek, hiszen az állami beavatkozást ő is csak szükség esetén, az általa nélkülözhetetlennek tartott szociális és morális célok (elsősorban a fiatal középosztály megmentése) érdekében tartja megengedhetőnek.

Különadók és eseti konfiskálások, eltekintve most a rendszeren belüli – problematikus – célirányosságuktól, nem jelentenek etatista tervezést. A miniszterelnök kétségtelenül a saját kezében akarja tartani a gazdaságba való állami beavatkozás eszköztárát (mint minden egyebet is), de ennek a beavatkozásnak a mértéke nem tér el a konzervatív mainstream eszméitől. Azt az „államot”, amelytől az antietatista és antitotalitárius, humanista reformerek tartanak, Orbán Viktor sem óhajtja megteremteni. Egyszerűen azért nem, mert – liberális ellenfeleihez hasonlóan – semmire se becsüli az egyenlőség gondolatát. A szélsőségesen antiegalitárius és szélsőségesen piacpárti politika jól összefér a represszív állammal (ld. Pinochet tábornok, chilei diktátor, és Li Kuan-ju szingapúri miniszterelnök állammodelljét; sietek kijelenteni, hogy nem látok rokon vonásokat Pinochet és Orbán között), amelynek mérsékelt változatát a mai magyarországi jobboldal is igyekszik – meglehetős sikerrel – bevezetni. De ez másik kérdés (mindjárt rá is térek), és ebben persze nincs egyetértés Orbán és a liberálisok között.

A mai magyarországi liberálisok – hiszen ezt nem műveli mindig minden liberális; ez főleg, bár nem kizárólag, posztszovjet, kelet-európai sajátosság – önkéntelenül csúsztatnak, amikor összekeverik „az állam” (azaz a redisztribúció és a tervezés) metaforáját az autoritárius, „fölsőbbségi” állam (Obrigkeitsstaat) fogalmával, amely utóbbi igen gyakran (így pl. Tisza István kormányzásának esetében) gazdaságilag liberális volt (némi merkantilista beütéssel). Mivel a mai magyarországi liberálisok, akiknek meghatározó szerepük van a jelenlegi politikai küzdelmekben, még mindig a hidegháborús, antikommunista liberalizmusváltozat letéteményesei, okvetlenül tisztázni kell a kifejezéseket.

Friedrich-August von Hayek nyomán (de őt sajnálatosan vulgarizálva) ezek a liberálisok föltételezik – ezt a hibát hajdan én is elkövettem –, hogy minden egyenlősítő társadalmi reform (újraelosztás, tervezés, államosítás) föltétlenül autoritárius vagy totalitárius állam kialakulásához vezet. (Békesi László volt pénzügyminiszter, egyetemi tanár szerint az egalitárius és az autoritárius állam majdnem ugyanaz…)3 Amint azt a nyugat-európai jóléti államok történetéből (1945–79) tudjuk, ez nincs így. És a tétel fordítva sem áll. A fasiszta államokra nem volt jellemző az újraelosztás és a gazdasági tervezés; a vállalati gazdaságpolitikát alárendelték ugyan a politikai (esetükben: háborús) céloknak, de ezt annak idején valamennyi hadviselő (vagy csak háborúra készülő) állam megtette – az evvel együtt járó szabadságkorlátozásokkal egyetemben –, ám anélkül, hogy mindegyikük bevezette volna a diktatúrát. Mussolini deflációs, egyensúlyi, takarékossági politikát folytatott az abesszíniai (etiópiai) kalandig. A tőkés társaságok profitja ezekben az államokban egyenletesen nőtt, a reálbér csökkent, a munkanélküliséget az alig javadalmazott hadimunka tüntette el.

Az sem igaz, hogy kizárólag a redisztribúciós, tervező, államosító rendszerek jelentették volna „a” szocializmust. Az újbaloldal – 1968 körül – éppen a bürokratizálódó jóléti állam ellen lázadt: ellensége a konformizáló, represszív etatizmus és a lázadást kasztráló „fogyasztói társadalom” volt. A történelmi baloldal pedig a szabadpiaci rezsim ellenségének tekintette magát, amikor (az 1930-as évekig) ez volt hatalmon, majd a redisztributív jóléti állam és tervezés ellenségének, amikor (az 1960/70-es években) az; stratégiáját mindig az ellenfél természete szabta meg (hol a tervező állam, hol a piac dominanciája).

✻

A marxizmus azonban alapvetően az árutermelő kapitalizmus ellensége, nem csupán külön-külön a két legfőbb változatáé. A „piacellenesség” önmagában éppúgy nem marxista, ahogy önmagában az „államellenesség” sem az, holott a kommunizmus fogalma a piacot és az államot is kizárja, nemcsak az egyiket.

Amikor a kiváló Kornai János a „piacellenességéért” bírálja a marxizmust,4 téved. Először is, a marxizmus nem ért véget Marx halálával vagy az első világháborúval. A marxizmus önálló diszciplína vagy műfaj. Ahogyan nem volna helyes a liberális közgazdaságtant Smith, Bentham, Ricardo alapján bírálni – azóta is történt egy s más –, a modern, mai marxizmus ismerete és megértése nélkül se lehet „Marxról” mint olyanról beszélni. Kornai Marx-bírálata Eugen von Böhm-Bawerk, Werner Sombart és Ludwig von Mises kritikájának a hagyományába illeszkedik, de (elméletileg) sajnos még mindig a II. Internacionálé pozitivizmusának és etatizmusának, ill. (politikailag) a sztálinizmusnak a kísértetével viaskodik. Másrészt az „államszocializmus’” alapítója nem Marx volt, hanem Lassalle, bár Marx (az „exoterikus” Marx) sem teljesen ártatlan a dologban. Az újraelosztás, tervezés, államosítás azonosítása a „diktatúrával”, a tekintélyelvűséggel, tarthatatlan – bár efelől még bírálható (mellesleg én se vagyok a híve, habár nem liberális alapon). De ismétlem: a marxizmus nem „piacellenesség”, hiszen nem barátja „az ideális össztőkés” (Engels), vagyis az állam tulajdonának sem, ugyanis egyáltalán nem helyesli a termelőeszközöknek a termelőktől elválasztott tulajdonát, függetlenül a tulajdonos jellegétől (magáncég vagy kormányzat). Ezt azért nem illenék félreolvasni. Ami pedig az elméletet illeti: miként lehet ma Marxot érteni a Neue Marx-Lektüre (Helmut Reichelt, Hans-Georg Backhaus, Michael Heinrich) vagy az „értékkritikai iskola” (Postone, Kurz, Trenkle, Lohoff, Jappe, Meretz stb.) vagy Leibowitz, Lapavitsas, Saad-Filho nélkül? – ezt föl nem foghatom. (És nem folytatom a névsorolvasást, bár lehetne.) Varga Jenő óta történt egy s más.

Az „állammonopolista kapitalizmus” (Stamokap) politikailag hibrid elmélete (újbaloldal + NDK) végső soron Friedrich Pollocktól, a kritikai elmélet (a Frankfurti Iskola) egyik fontos alakjától származik5 (tőle vette át Max Horkheimer), aki szerint a politika (a mozgalmi állam) dominanciája a piacgazdaság fölött autoritárius (tekintélyelvű) államhoz, in extremis fasizmushoz vezet. Az ettől motivált újbaloldal antietatizmusa teszi érthetővé, miért lett a mozgalom veresége után annyi baloldali radikálisból liberális (ennyiben a ma tucatliberális Daniel Cohn-Bendit és sok, nála értelmesebb egykori elvtársa egyszerre 1968 „árulója” és „folytatója”). Bár nem mindenki, amint a föntebbi fölsorolásból látható.

A mai politikai baloldal hasonló egyoldalúságban vétkes. Mivel a pillanatnyi ellenfél „piaci” jellegű, most sokan visszaesnek a redisztributív etatizmusba, amelynek az eszménye a társadalmi igazságosság, márpedig ez polgári eszmény. Amikor az Occupy Wall Street mozgalom – derék szövetségesünk – azt mondja, hogy az emberiség 99%-át képviseli, az igazságosság évezredes eszményének ad hangot. Ám a kapitalizmus lényegét nem a haszonélvezők számaránya határozza meg. És az igazságosabb, liberálisabb, demokratikusabb kapitalizmus is kapitalizmus.

Mind a kapitalizmus hívei, mind az ellenfelei félreértik ellenfeleiket és önmagukat, különösen nálunk. Orbán Viktort a kapitalizmus ellenségének beállítani: képtelen naivság. Gyurcsány Ferencet vagy Bajnai Gordont „kommunistának” beállítani: nevetséges. A kapitalizmus tekintetében, sőt: ennek mai variánsa, a piaci rezsim tekintetében egyetértenek. (Nem becsülöm le a technikai nézeteltérések jelentőségét, de ezek azok, amik: azaz technikai nézeteltérések.)

Így áll elő az az egyedülálló helyzet, amelyben a harcoló felek – a jobboldali kormány, a balközép ellenzék és a „Birodalom” (vagy az „anyaország”, a métropolisz) képviselője, az EU–IMF kettős – halálos ölelésben forrnak össze, miközben egyet gondolnak. Mindhárom pólus megszorításokat akar, költségvetési egyensúlyt, a szociális rendszerek leépítését. Az egymást gyűlölő „jobb elemeknek” ez a konszenzusa erkölcsileg is egységes abban, hogy a szegénységet a szegények – vagy finomabban: az általános társadalmi felelőtlenség – nyakába varrja, és a társadalmi támogatás (segélyezés stb.) megszüntetésével kívánja (a piac közvetítésével és a „kemény munka”, a „vállalkozó szellem” magasztalásával) enyhíteni.

A nyomorenyhítés, az egyenlőség, a szociális biztonság meglehetősen szerény követeléseinek a liberális ÉS konzervatív elitek számára négy szinonimája van: (a) osztogatás, (b) ígérgetés, (c) demagógia, (d) populizmus. Ez igen régi dolog: már az ókori demokráciák (így Athén és a római köztársaság) végnapjaiban is így volt. Akkoriban csakugyan fizettek a népgyűlés részvevőinek, gabonát osztottak a plebejusoknak. A „demagóg” kifejezés a néppárt, az akkori demokraták vezetőinek csúfnévvé változtatott, eredetileg pozitív kicsöngésű megnevezéséből származik.

Minél inkább változik, annál inkább ugyanaz marad.

Halkan megjegyzem, miközben a legkülönfélébb irányzatú újságok versengve ismertetik a külföldi sajtó Orbán-ellenes (a jobboldali nagyzási hóbort – hiszen a kormány nem az állam, az állam pedig nem a nép – értelmében: Magyarország-ellenes!) publikációinak és külföldi szervezetek megszámlálhatatlan tiltakozásának legapróbb tényeit is, arról csak egyetlen apró betűs hírecske emlékezett meg – a Népszava szerkesztőségéé az érdem –, hogy az Európai Szakszervezeti Szövetség tiltakozott az új Munka Törvénykönyve ellen, és európai eljárást is fog ellene kezdeményezni. Pedig ez nagy hatalmú szervezet ám.

A válság és az egyre súlyosabb megszorítások miatt rohamosan szegényedő dolgozók, a kilátástalan helyzetbe került nyugdíjasok és munkanélküliek, az éhező és fázó szubproletariátus, a deklasszálódó és rémült középosztály, a fölső- és közoktatásból kihulló fiatalok csekély érdeklődést tanúsítanak az iránt, ami legtöbb honfitársunk perspektívájából nem más, mint az uralkodó elitek konszenzusán belüli ellentét. Ami így persze egyszerűsítés, de nem teljességgel hamis.

Hiszen valamennyiünknek okunk van a tamáskodásra, amikor azt látjuk, hogy egységes falanx száll síkra a redisztributív egalitarizmus, a „(koraszülött) jóléti állam” ellen, miközben a perverz újraelosztás – a javak, források és esélyek átcsoportosítása a munkától a tőkéhez, a szegényektől a gazdagokhoz – alig vált ki tiltakozást (pedig ugyanolyan állami kényszer kell hozzá, mint szimmetrikus ellenkezőjéhez), és ha Ferge Zsuzsa netán elkedvetlenedik vagy megbetegszik, amitől isten óvjon bennünket, talán még ennyit se fog. S ő egyedül ebben a médiasivatagban aligha győzheti. (Értelemszerűen arról is alig esik szó a nyilvánosságban, hogy az elkerülhetetlenül államfüggő alsó néprétegek, a proletariátusból is kizuhantak körében a szegénység fő oka éppen ez a perverz újraelosztás, nem a balsors.)

✻

A kimondatlanul (hiszen a „liberális” a mai közbeszédben jobbára zsidót jelent, ami most – enyhén szólva – nem nyerő és nem menő), de úgyszólván egységesen liberális „demokratikus ellenzék” és ellenzéki sajtó nézetem szerint többnyire jogosan bírálja az Orbán-kormány központosító, antipluralista és általában szabadságellenes törekvéseit. A világsajtó – amelynek az a része is élesen bírálja az Orbán-rezsimet, amely amúgy sem az EU, sem az IMF politikáját nem kedveli – történelmileg egyedülálló kampánya a magyarországi antidemokratikus fordulat ellen nagyjából szintén (a jobboldal által fölfújt, jelentéktelen tárgyi tévedésektől eltekintve) jogosultnak tekinthető. (A magyarországi nemzeti jobboldalnak az a – nem tudom, mennyire őszintén hangoztatott – ötlete, amely szerint ezt a kampányt az a honi ellenzék szervezi, amelynek a vezetői az érintett lapoknak a nevét se hallották soha, elég komikus. Az a bájos gondolat pedig, hogy az én füttyszavamra a nagy hatalmú Corriere della sera vagy a Der Spiegel vagy a Le Figaro vagy a La Repubblica iderohan, hogy interjút készítsen velem, a világismeret riasztó hiányára utalna – ha netán komolyan gondolná valaki.)

Ismétlem: a liberális bírálatnak rengeteg az érdeme (utalhatok itt például Kis János, Halmai Gábor, Andrew Arato kutatócsoportjának és Sólyom Lászlónak a mély és tárgyilagos Alaptörvény-bírálatára) és sok az igaza. Én itt mégis, éppen a demokrácia tárgykörében, fölvetnék néhány kételyt (amely nem az említettek írásaival kapcsolatos, hanem a közelmúlt sajtópolémiáival).

Különösnek kell tartanunk, hogy a demokrácia védelmével kapcsolatban a magyarországi liberális publicisztika teljesen aggálytalannak látja a képviseleti kormányzat (mint „vegyes rendszer”) arisztokratikus elemeinek a védelmét. Azt tudjuk, hogy ezeket a nem demokratikus elemeket a szabadelvűség alapítói azért látták jónak belefoglalni az első modern alkotmányokba, mert a közvélemény (a konformizmus, az előítélet, a „tömegszenvedélyek”) szabadságellenes eltévelyedéseitől óhajtották védeni ha nem is a társadalmat, de legalább az úriembereket. Ez méltányolható törekvés, ha valaki úriember. A „fékek és ellensúlyok” nemcsak a demokráciát védik, hanem a demokráciától – a nép, ha tetszik: a mob uralmától – is védik magát az államot, s benne a művelt patríciusok befolyását.

A bírói jogalkotás, amelyet akkora szuverenitással, eréllyel és eleganciával folytatott a Sólyom-féle első Alkotmánybíróság (1990–1998): nem választott, ellenőrizhetetlen, fölülbírálhatatlan és leválthatatlan testület kezébe ragadta a legfölsőbb hatalom nem jelentéktelen részét. A Sólyom-bíróság által létrehozott joganyag jelentős részében, azt hiszem, még akkor is megérdemli csodálatunkat, ha nem nyerheti el mindig egyetértésünket. Mindez a joganyag („láthatatlan alkotmány”) nagyszerű, és sok esetben csakugyan megoltalmazta szabadságjogainkat a választott kormányzatokkal szemben – ám demokráciának bajosan nevezhető.

Az se kétséges, hogy a független jegybank ugyancsak sűrűn korrigálta a végrehajtó hatalom időnként vitustáncra emlékeztető, impulzív cselekvési kényszerét, és a kurrens bölcsesség szellemében visszaterelte a tévelygő nyájat a változóan definiált, ám mindig köztiszteletben álló arany középútra. Így egy tanult és előkelő mandarinokból álló intézmény ellenállhat a választott parlamenti többség – a választók által instruált – szándékainak és óhajtásainak, a népies hajlandóságok pedig – legyenek bármily dőrék és hirtelenkedők – a híg légbe oszolhatnak. A mandarinok szófukar életbölcsessége imponáló lehet, de kétségtelenül a nép beleegyezése nélkül foglal állást a nép pénzéről, tehát a nép kenyeréről. Tetszetős dolog talán, de aligha demokratikus.

Hasonlóan problematikus, bár bevett dolog a Legfelsőbb Bíróságnak (a Kúriának), az ügyészségnek, az Állami Számvevőszéknek, az ombudsman(ok)nak, a közszolgálati médiáknak a függetlensége a népakarattól. Mint egykori liberálist, nem kell engem kitanítani annak a veszedelmeiről, hogy mi történnék, ha mindezek fölött átvenné az uralmat a sokaság, a hoi polloi. Hiszen a nép még plebiszcitárius (népszavazási, közvetlen hatalomgyakorlási) szituációkban sem közvetlenül ténykedik, hanem a közvélemény alakjában konkretizálódnak szerteágazó nézetei és benyomásai, s ha a közvélemény fölvilágosulatlan, neveletlen, előítéletes, netán paranoia áldozata (ami megesik), akkor könnyen árthat önmagának. Ugyanez persze az elitekkel is előfordulhat (már megesett) – mondják a demokraták a liberálisoknak; ezért kellene a minél korlátozatlanabb népi akaratnyilvánítást összeegyeztetni a kritikai szellemen nyugvó politikai neveléssel, régiesen szólva: a filozófiával.

Ámde független intézmények híján – kérdez vissza a liberális – ki biztosíthatja e politikai nevelés elfogulatlanságát?

Magam is úgy látom, hogy a képviseleti kormányzat (népszerű álnevén a liberális demokrácia vagy polgári demokrácia) dilemmái megoldhatatlanok, mert a tiszta népakarat kialakítása a társadalom szükségképpen átlátszatlan, torz karaktere miatt nem lehetséges, a fölvilágosodás: utópia, a „tudást” megtestesítő független elitintézmények elfogulatlanságára és tisztánlátására pedig nincs és nem is lehet semminő garancia.

Nem új az a tragikomédia, amelyben a választásokon alulmaradt kisebbség a nem választott, független intézményekbe kapaszkodik, és véleményüket orákulumként kezeli, hogy saját szerény pozícióját följavítsa, elfelejtve korábbi durcáskodásait. Társadalomátalakító reformmunkájának útjában minden többség, a mostani alkotmányozó többség pedig különösen, pusztán akadálynak tekinti a független, nem demokratikus intézményeket. Ezeket az intézményeket – s az őket fölhatalmazó, alapjogokat is érintő törvényeket – Orbán Viktor kormányának sikerült nagyrészt szétrombolnia, méghozzá a többségi akaratra hivatkozva. Ám a képviseleti kormányzat alatt a többség nem a nép, hanem a képviselők többsége: maga is professzionalizálódott, elkülönült, szociálisan nem reprezentatív testület. A liberális ellenzék, épp ilyen naivan, „a többség zsarnokságáról” szónokolt, mintha néhány befolyásos képviselő, miniszter, polgármester, hivatalnok, szakértő, üzletember (mekkora lehet a fideszes „elit”? – talán másfél száz-kétszáz ember) csakugyan a nép vagy akár a közvélemény többségét jelenthetné.

Mindkét fél demokratának érzi magát (más-más meghatározás alapján persze), s az ellenfél húzásaitól a demokráciát félti. Holott egyik se demokrata – az egyik elitista, a másik zsarnoki –, demokraták nincsenek.

Már bel- és külföldön is szót emeltem6 (az arisztokratikus jogintézményekkel kapcsolatos kételyeimhez hasonló okokból) az ellen, hogy külföldi vagy nemzetközi testületek – amelyeket a magyar nép erre nem hatalmazott föl, legföljebb az észlelhetetlenségig közvetve – döntsenek hazám kormányzatának ügyeiben, evvel (még ha az irányt esetleg részben helyeselném is) növelvén a mindenképpen tűrhetetlenül nagy demokratikus deficitet, amely még a költségvetési hiánynál is félelmesebb.

Az ellenzék – amelyet, szegényt, az európai akció valódi szerzőjeként tart számon, remélem, csak tréfából, a Magyar Nemzet, a Magyar Hírlap és (a maga sajátosan etnikai kifejezésmódjával) a Magyar Fórum és a Magyar Jelen – az európai intézményekkel úgy van, mint a honi elitista jogintézményekkel: velük értékelteti föl saját kritikai pozícióját, amiként korábban a Fidesz is így tett, bár Gyurcsány Ferenc nemzetközi megítélése (holott ezer lap nevezte hazudósnak, idézve magát Gyurcsányt) soha nem volt olyan rossz, mint Orbán Viktoré. Amit a jobboldal látszólag nem ért, de mivel én becsülöm a honi nemzeti konzervatívokat, ezt azért nem hiszem el nekik.

Amikor azt válaszoltam a L’Humanité kérdésére, hogy „nem vagyunk gyarmat”,7 nem sejtettem, hogy ezt viszontlátom a félmilliós kormánypárti „Békemenet” transzparensein. (Gondolom, a fölvonulók erre való tekintet nélkül kupán vágtak volna a föliratos tábla nyelével, ha meglátnak.) Nem fontos. Csakugyan nem gyarmat vagyunk, hanem független állam, amelyben a népnek akkora – azaz csekély – osztályrésze sincsen, amekkora eddig volt. A magyarhoni szabadelvű közírászok azt ismételgetik mostanság, hogy a nemzeti szuverenitás elavult. Meg fognak lepődni. A szuverén nemzetállam már csak azért is tartós fogyasztási cikk, mert a tőke – igen, a globális, a transznacionális tőke – válságmegoldó stratégiáinak kikényszerítője (persze nemcsak erre való, dehogy), hiszen másfajta állam nincs. A „demokráciaexportnak” becézett neoimperialista hadjárat Irakban, Afganisztánban kudarcot vallott. A munkanélkülieket a nemzeti hadseregek, rendőrségek, nemzeti gárdák és „polgárőrségek”, rohamosztagok és milíciák fogják bukolikus, szerény elégedettségre tanítani – ha muszáj, fundamentalista, teokratikus kalifátusokban, ha lehet, békésebb, lazább parlamenti rendszerekben. (Igen, igen, az utóbbiak kellemesebbek; nem mindegy, ki melyikben kénytelen élni.)

Orbán Viktor, Magyarország vezetője is fönn fogja tartani a magyar állam függetlenségét, és teljesen önállóan fogja végrehajtani azt, amit az Erő – amely előtt meghajol, mint mondta; hát persze – megkövetel. Ez persze nem tetszetős, de gazdasági és szociális szemszögből föltehetőleg mindegy. Az egyenlőtlenség és a szegénység mindenképpen nőni fog, a durva diktatúrás rendszabályokhoz mindenki hozzászokik, a földúlt európai közvélemény pedig rájön majd, hogy Magyarország – bár politikai rendszere visszataszító – csak a kínos gondok egyike.

✻

Az ellenzéknek szembe kell néznie avval, amit én a darabontkormány dilemmájának nevezek. Amikor 1905-ben az akkori baloldali (ebben az időben még parlamenten kívüli) ellenzék paktumot kötött a Habsburg-dinasztiával, s az általános választójog, a sztrájkjog, a földreform, a nemzetiségi jogok – csupa nagyszerű cél – érdekében támogatta az alkotmányellenesen, parlamenti jóváhagyás nélkül kinevezett „darabontkormányt” (elnökéről, Fejérváry testőrtábornokról nevezték így), akkor évtizedekre magára vonta a „hazaárulás”, a nemzeti illojalitás vádját, szemben a parasztnyúzó, dzsentri vármegyével, amely teljes joggal rótta föl neki (a baloldali ellenzéknek) az alkotmányos jogszokás durva megsértését. A mai „demokratikus ellenzék” és liberális sajtója az Európai Bizottság és a Nemzetközi Valutaalap föltételeinek teljesítésétől várja a polgári demokrácia, a politikai pluralizmus, a hatalommegosztás helyreállítását, s evvel nagyon erős – bár aligha meglepő – nacionalista reakciót vált ki (megint „rárontott nemzetére”). És a jelenleginél is bénítóbb – gazdaságilag bizonyára kontraproduktív – megszorítások meg a jegybanki függetlenség ügye nem hasonlítható az általános szavazati jog és a földreform ügyéhez, a régi magyar „progresszió” nemes szenvedélyéhez, pedig még utóbbi is rossz módszerhez nyúlt, amikor „fölülről”, Bécsből akarta kikényszeríteni a demokratikus változást – bár tudjuk, hogy az akkori oligarchikus parlamentért nem lett volna nagy kár.

Nálunk – a liberális dominancia miatt az ellenzék soraiban – elképzelhetetlen az, hogy a privatizációk és megszorítások miatt tüntető tömeghez próbáljon (nem túl nagy sikerrel) csatlakozni a parlamenti balközép, mint Romániában, ahol a szociális követelések számítanak haladónak, amint az normális is, nem pedig az IMF és az EU ájtatos tisztelete. A tiltakozók mellesleg megdöntötték a román kormányt, ami szép dolog, de az utód se lesz sokkal jobb.8

Nálunk elképzelhetetlen, hogy a válság és a megszorítások miatt a radikális baloldal törjön előre, mint Görögországban.9 Nálunk, amint azt már többször elmondtam, csak jobboldal van, ilyen jobboldal meg amolyan jobboldal.10 Kölcsönösen kommunistázzák egymást, ami szintén a jobboldal szokása. Pedig Románia és Görögország is Kelet-Európában van; mi több, Petőfi és Ady hazájában merőben szokatlan ez a konzervatív egység. Történetesen idegen a nemzeti hagyományoktól.

Ha volna ma autentikus magyarországi baloldal, akkor nemcsak Orbánnal, hanem Barrosóval és Lagarde-dal11 szemben is ellenállást hirdetne. Én következetesnek tartom magam, amiért a NATO-csúcs elleni, az iraki és afganisztáni mészáros George W. Bush elleni, a gázai segélyflottillát megcsáklyázó izraeli haditengerészet (és kormány) elleni, valamint a romániai cigányokat kiűző francia kormány elleni tüntetéseken éppúgy fölszólaltam, mint az Orbán Viktor elleni megmozdulásokon és szakszervezeti demonstrációkon. Az előbbieket a mai ellenzék láthatólag élcnek vagy szeszélynek tartja; én azonban nem szeretem a kettős mércét.

A nagyközönség azt látja, hogy Orbán Viktor legalább mindenféle stiklikkel (magánnyugdíjpénztár-lenyúlás, ágazati különadók, végtörlesztés) megpróbált kibújni a megszorítások legrettenetesebb következményei alól. Igaz, zsarnok, véli a publikum, de azért – ha nem is lehet széllel szemben – jót akart. Az ellenzék pedig, úgy látszik, a legszigorúbb szerkezetátalakítás híve: takarékosság a lakosságnak, bónuszok a „befektetőknek”. Ezt még az egyetlen párt, amelynek ehhöz láthatólag nem fűlik a foga, az LMP sem meri nyíltan és világosan kimondani, így is folyton tockosokat kap a liberális médiáktól (ezekbe a blogokat, Facebook-oldalakat, portálokat, levelezőlistákat és az efféléket is beleértem), amelyek a saját választóit is befolyásolják. Az új mozgalmak tanácstalanok.

Tetszik, nem tetszik, el kell ismernem, hogy Magyarországon egyedül az emberi jogi aktivisták következetesek, szilárdak és hatékonyak azok között, akiknek a köznapi előítéleteken és primitív gyűlölködéseken túl egyáltalán vannak nézeteik. Ők is kevesen vannak, és nem túl népszerűek. De ez nagy hagyomány és komoly világnézet. S ezt a kalapot én emelem, aki az alapjogi aktivizmust már évtizedek óta zsákutcának tartom. De a bátorságot, az önzetlenséget és a belső koherenciát becsülöm.

Nem tudom, hogy az Orbán-rezsimet már 2018-ban le lehet-e szavaznunk, vagy majd csak 2022-ben. Addigra a magyar történelem olyanná lesz, amilyenné Orbán Viktor és barátai formálják. Reméljük, hogy az ellenzéket ebben az időben nem az újfasiszták fogják irányítani.

A népet a kormány és az ellenzék is elhallgattatja. Nem tudni, hogy a civil társadalom új mozgalmai képesek lesznek-e balra terelni a hivatalos ellenzéket; szerintem nem. A megszorító, elszegényítő triumvirátus (1. kormány, 2. mérsékelt parlamenti ellenzék, liberális médiák, 3. EU, IMF stb.) továbbra is depolitizálja, ezáltal egyenesen a szélsőjobboldal karjaiba kergeti a néptömegeket.

Autoritárius államokban a fölsőbbség néha magas pártfogásába veszi a műveltséget. Nem tudjuk, megengedik-e a miniszterelnök és hívei, hogy legyen még magyar kultúra, magyar értelmiség, magyar tudomány. Most úgy föst, hogy nem engedik. De talán, ha megbizonyosodnak a diadalukról, megenyhülnek egy csöppet, s hagyják dolgozni legalább azokat, akik átállnak, vagy azokat, akik legalább politikai ügyekben hajlandók a szájukat befogni. Egyébként pedig a szociális és a szabadságjogi ellenállás leverésének új módozatait látjuk majd. Az ideológia készen áll. Az utcán már „antifasiszta csőcselékről” ordítoznak. Angyal István végrendeletének értelmében én is a csőcselékhez tartozom.

Az ellenzéket is le kell váltani
(2014. január 3.)

Ebben az írásban nem játszik fontos szerepet az a három probléma, amelyet – mondjuk így – már sokoldalúan megvilágított a balközép irányzatú publicisztika: (1) sem az ellenzéki csoportosulások vezetőinek személyes képességei, (2) sem az új választási törvények által kikényszerített „egység” vagy „összefogás”, (3) sem a választási esélyek technikai „latolgatása”. Ezeket a kérdéseket a közvélemény nagyjából már eldöntötte, nem nagyon van miért foglalkoznom velük.1

Ezek helyett inkább arról írok, hogy az ellenzék – ezen persze nem a szélsőjobboldalt értem, hanem a liberális/szociáldemokrata/zöld pártokat és mozgalmakat – intellektuálisan nem kielégítő módon fogja föl sem az ellenfél (az ún. nemzeti konzervatív rezsim) természetét, sem a lehetséges alternatívákat.

A Magyar-hipotézis

A Magyar polip c. máris nagy sikerű kötet2 előszavában Magyar Bálint „posztkommunista maffiaállamnak” nevezi az Orbán-rendszert, amivel nyomban súlyos terminológiai hibát vét és teljesen összekutyulja követőinek elmetartalmait. Ugyanis a szerző – helyesen – kifejti, hogy a maffia avégett, hogy biztonságba helyezze törvénytelen gazdasági tevékenységének hasznát, bevásárolja magát az állam vezetésébe: vagy politikusokat korrumpál, vagy – ugyancsak megvesztegetéssel és hasonlókkal – saját ügynökeit juttatja vezető politikai és közigazgatási tisztségekbe. Evvel szemben – folytatja továbbra is helytállóan Magyar Bálint – Orbán Viktor pártja a vezető politikai és közigazgatási pozíciók birtokában tesz szert gazdasági előnyökre és teremt vagyonos, rendszerhű uralkodó osztályt, valamint attól megkülönböztethetetlen politikai uralkodó réteget; ez pedig a „maffiaállam” szimmetrikus ellenkezője. Nem érthető, hogy akkor miért kell „maffiaállamnak” nevezni, ha egyszer Magyar szerint sem az. (Hacsak nem a lucus a non lucendo, canis a non canendo3 elve alapján.)

De a félrevezető címke még a kisebbik baj.

Magyar Bálintnak és szerzőtársainak igazuk van abban, hogy az Orbán-féle hatalmi konglomerátum politikai eszközökkel (kényszerrel) hoz létre vagy „nevez ki” – gazdasági értelemben – uralkodó osztályt. De ahhoz, hogy ez a korrekt és a kötetben jól bizonyított tényállítás magyarázatként is megfeleljen, specifikusnak kell lennie, azaz számot kellene adnia arról, hogy ez a módszer miképpen határozza meg az Orbán-rendszer közjogi és politikai természetét, illetve politikai kultúráját.

Hiszen a politikai erőszakkal létrehozott (gazdasági) uralkodó osztály nem újdonság.

Elég föllapoznunk a római történetírókat vagy Shakespeare királydrámáit, hogy lássuk: éppen ekörül folynak – a históriában fölöttébb gyakorta – a hatalmi viaskodások. De nézzük a magyar történelmet: nem rémlik a szerzőknek, hogy a Rákóczi-szabadságharc leverése után a labanc főurak személyében új arisztokráciát nevezett ki a Habsburg-hatalom? Nem hallottak fővesztésről, birtok- és hivatalvesztésről, birtokadományozásról? Miért van Esterházy-palota, Pálffy-palota, Károlyi-palota, és miért nincs Rákóczi-palota vagy Bercsényi-palota? Az opricsnyik és a pomescsik se éppen új találmány.4 (S azt se hihetjük, hogy a KISZ KB szegény munkáscsaládból származó egyik titkára, később a magyarországi polgári demokrácia fénylő csillaga,5 örökölte vagy a szabad piacon szerezte induló tőkéjét, amelyből, hipp-hopp, sok milliárdos cégbirodalom született.) A gazdaságon kívüli állami erőszak – amelynek a legszélső formája a területi hódítás, a gyarmatosítás – mindenkor az egyik legelterjedtebb módszere volt a vagyoni és társadalmi előnyök elosztásának és újraelosztásának, és nincs olyan társadalom, nincs olyan világtörténelmi korszak, amelyben ne játszott volna fontos szerepet. (A köznemes Werbőczy István éppen úgy tett szert akkora földbirtokra, mint a mai Szlovénia, ahogyan mai utódai: a Magyar Bálinték által leírt folyamatok megtalálhatók Acsády Ignác, Grünwald Béla, Ágoston Péter, Szabó Ervin, Szende Pál történeti műveiben, évszázaddal korábban.) Ez a tőkés társadalmakra is igaz, noha a XIX. századi liberális világkorszakban a gazdaságon kívüli kényszert – bár csak a fejlett „anyaországokban”, nem a gyarmatokon és protektorátusokban! – korlátozták, hiszen a fő elosztási mechanizmus a piac lett. Ez a korlátozás egyre szűkebb téren érvényesült a XX. században (még az ún. demokratikus Nyugaton is), miután az állami újraelosztás egyre nagyobb szerepet játszott, ha nem is mindig új uralkodó osztályok megteremtésének célzatával.

Tehát a Magyar-hipotézis, bár helytálló, triviális. Igen, van ilyen, de nem (vagy alig) magyarázza a rendszer természetét.

A Magyar polip c. kötet megdöbbentően apolitikus.

Leírja az 1989 utáni kelet-európai társadalmakban szokványos, új uralkodó osztályokat gazdaságon kívüli kényszerrel életre hívó folyamatok egyikét, de nem képes válaszolni arra a természetesen fölmerülő kérdésre, hogy a hasonló folyamatok mennyiben magyarázhatják a nagyon is különböző végkifejleteket. Hiszen az Orbán-rezsim egyedülálló. Az orosz állam mind Jelcin idején (1991–1999), mind Putyin alatt (1999–) jelentős vagyonhoz juttatott különféle oligarchákat, a két kormányzati rendszer azonban nagymértékben eltér. Arról, hogy a sajátos magyarországi rezsim miért és hogyan különbözik elődeitől, s mi jelentené a specifikumát, úgyszólván szó sem esik. Azonos okokból pedig bajosan lehetne különböző okozatokat levezetni; így a kötet ügyesen elkerüli Orbán Viktor politikájának a politikai aspektusait.

A Magyar-hipotézis a társadalom- és történettudomány figyelmen kívül hagyásával jött létre, ezért se ér sokat nagy garral bemutatott – triviális és banális – igazsága, amely amúgy tagadhatatlan. Arról nem is szólva, hogy in petto az önszabályozó piac – már Polányi Károly által meggyőzően bírált – elvont utópiájára támaszkodik, mintha az állami kényszerektől (így pl. a jogtól) független piaci elosztás-újraelosztás valaha is a valóság része lett volna, afféle – valójában soha nem létezett – „normális” állapot, amelytől az Orbán-rezsim meglepő és kivételes módon eltér. Abból, hogy valami ellenszenves vagy erkölcsileg elfogadhatatlan, nem következik az, hogy nem „normális” vagy szokványos. Az se magától értetődő, hogy föltétlenül magasabb erkölcsi minőségűek azok a tőkések, akik a piacon jutottak a vagyonukhoz.

A Magyar polip íróinak nagybecsű figyelmébe ajánlom továbbá a nagytőkét évszázadok óta szimbolikusan megjelenítő Rothschild-bankház kapcsolatát a Bourbon-, a Habsburg-, a Hohenzollern-, a Hannover- és a Windsor-házzal. Sőt: a Bonaparte-családdal. Ki befolyásolt kit? Nem könnyű megmondani.

Legitimitás és diktatúra

Az ellenzéki politikai irodalom (publicisztika, tanulmány, paszkvillus) általában elismeri a liberális demokráciát megdöntő Orbán-rezsim formális legitimitását. Ez még technikailag se biztos, hogy helytálló. Az a hírhedt trükk, amellyel a Magyar Országgyűlés (akkor még: a Magyar Köztársaság Országgyűlése) 2010-ben kétharmados többséggel fölülbírálta a csak négyötödös többséggel elfogadható köztársasági alkotmányt,6 arra kellett volna hogy késztesse az országházi ellenzéket, hogy egyszer s mindenkorra kivonuljon a törvényhozásból, s ne asszisztáljon a hitvány jogtipráshoz. A kétharmados (csak minősített többséggel elfogadható) törvények számának megsokszorozása, politikai tisztségviselők, közigazgatási és bírói vezetők megbízatásának meghosszabbítása a jelenlegi parlament élettartamán messze túlra azt jelenti, hogy az Orbán Viktor-kormány jelentős hatalmi szférákban többé nem veti magát alá a népakarat mégoly külsődleges döntésének, majd ellenőrzésének se. (Erre adekvát válasz a választások bojkottja lett volna, s a polgári engedetlenség.)

A liberális-demokratikus, polgári köztársaság megdöntésére a nemzeti jobboldalnak nem volt, nem lehetett fölhatalmazása. Az új többség fölesküdött a köztársasági alkotmányra, amelyet aztán ukmukfukk eltörölt. Az új rend hit- és esküszegésen, önkényen, jogtalanságon alapul. Az ún. demokratikus ellenzék és sajtója erre gúnyolódással válaszolt. A nemzeti jobboldal alkotmányba iktatta saját világnézeti preferenciáit, hagyományát és vitatható elveit – amelyeknek természetesen helyük van a közéletben, csak éppen nem lett volna szabad őket ilyen módon rögzíteni egyszer s mindenkorra, kötelezően mindenkire nézve –, beteljesítvén evvel a koronás címerbe egykor hallgatólagosan belefoglalt jóslatot. (Amikor a Kossuth-címert annak idején elvetette az Országgyűlés, néhai Antall József miniszterelnök mindenkit biztosított róla, hogy a koronás változat csak történeti kontinuitást fejez ki, és nem vonja kétségbe az állam köztársasági jellegét.7 Tévedett.)

Az új „Alaptörvény” leszögezi, hogy Magyarország államformája: köztársaság. Ez szemfényvesztés. Az európai politikai hagyományban a köztársaság a népszuverenitáson nyugvó világi állam, amelynek alapelve az egyenlőség. A köztársaságban minden politikai tisztség választáson alapul. A köztársaság nem csupán annyit jelent, hogy az országnak nincs királya: a Horthy-rendszerben se volt, mégsem tekintette, nem is nevezte senki sem az államot „köztársaságnak”. A nemzeti jobboldal nem számolta föl nyíltan és a maga egészében a korábbi köztársasági államrendet, csak jócskán relativizálta – akárcsak az előző államrend másik aspektusát, az alkotmányos-szabadelvű jogállamot. A represszív jogszabályok hosszú sora, a kivételes, eseti intézkedések törvénybe, olykor alkotmányba foglalása, az ellenzéki személyiségek elleni – néha eltéveszthetetlenül „koncepciós pör”-szagú – eljárások, a liberális vagy baloldali köztisztviselők és közalkalmazottak, elsősorban vezetők tömeges leváltása és elbocsátása, a végrehajtó hatalom túlsúlyának további növelése a többi hatalmi ág rovására egyértelműen diszkriminatívvá teszi az új állam gyakorlatát, amely naponta hágja át az alakilag még érvényes és hatályos nemzetközi kötelezettségvállalásokat, egyezségokmányokat, szerződéseket, a föderális (európai) alapjogi és közjogi rendszer fogalmi és intuitív kereteit.

Mindezt az ellenzék bírálta, de az idő teltével egyre halkabban. A vizsgálati fogság időbeli fölső határának eltörlése (súlyos bűncselekmények gyanúja esetén)8 olyasmi, amit nem szabadna eltűrni, akkor se, ha emiatt az ellenzék egyetlen árva szavazatot se kap jövő tavasszal. Márpedig ekörül is nagy a csönd.

Ámde mindezek csak jelenségek.

Lényegük a következő: az ellenzék még mindig azt hiszi, hogy közös talajon áll az országosan és regionálisan, az államban, a korporációkban és a médiákban majdnem teljhatalommal rendelkező jobboldallal. Azt hiszi, hogy a hatalommegosztás – hivatalosan rég föladott vagy elvetett – rutinja még mindig működik. A kormánybírálat hangja ugyan goromba rikács (ami igen gyakran szükségtelenül megbántja a legújabb fejleményekben ártatlan konzervatívok jogos érzékenységét), de a műfaj szerintük még mindig a vita. A vita helye is hagyományos: Országgyűlés, az ún. önkormányzatok képviselőtestületei, a roppantul keveseket elérő balközép sajtó – mintha lehetne vitatkozni a dialógusra immár nem késztethető hatalommal, s mintha még léteznék valóságos parlamentarizmus és valóságos médiaszabadság. Az ellenzék engedményeket tesz a kormánynak s a jobboldalt támogató, irányított, manipulált és szervezett közvéleménynek – például, úgy föst, a büntetés-végrehajtás ügyében, ami szégyenletes –, mintha lehetséges volna az alku.

Más szóval föltételezi, hogy van relatív hatalma és mozgásszabadsága. Holott mindevvel csak alátámasztja az egyre diktatórikusabb hatalom legitimitásának alaptalan vélelmét, másrészt pedig bűnbakként és pofozóbábuként a kormányzati propaganda céljait szolgálja. A Magyar Nemzet két véleményoldalának mintegy háromnegyede a politikailag jelentéktelen, esélytelen ellenzéket támadja. Nem mintha eltúlozná az erejét, hanem nevelő célzattal: akivel így lehet beszélni, avval szóba ereszkedni egyszerre megszégyenítő és veszedelmes. A kormányzati, rendszerapologéta újságírás, blogoszféra, politikai szónoklat, tévéhörgés a kritikát honárulásnak, képviselőit az állam ellenségeinek tekinti, érveikre és invektíváikra fenyegetéssel válaszol.

Az a bizonyos „közös talaj” rég nem létezik. Amikor az ellenzék egyik vezérférfia az ún. rezsicsökkentésre úgy replikázik, hogy inkább jobban szigetelő nyílászárókat kéne beépíteni a házakba, nem azért nevetséges, mert javaslata inadekvát (pedig az), hanem azért, mert mindenki tudja: nincs abban a helyzetben, hogy részletekről vitatkozzék, megszólalásának az égvilágon semmi értelme. Az ellenzék a „közös talajon” állva lényegében legitimnek tekinti és láttatja a köztársaságot megdöntő hatalmi struktúrát, ám ez fordítva nincs így. A hatalom illegitimnek (saját zsargonjában: „kommunistának”) tekinti a zömében újkonzervatív/neoliberális ellenzéket.

Az ellenzék a kormányzat jogsértéseivel kampányol. Nem fogja föl, hogy a kormányzat többet árt törvényhozással, mint törvényszegéssel, többet árt jogalkalmazással, mint jogtalansággal. A kormányzat és a vele eggyé olvadt vagy általa megteremtett uralkodó osztály kevesebbet árt rendszeridegen korrupcióval, mint rendszerspecifikus elnyomással. Többet árt a magas áfával, mint az áfacsalással. Ha az ellenzék a jogrendet – az Orbán Viktor-i jogrendet – védi, elismeri ennek a rendnek az érvényességét, így íme, mintha mégis lenne „közös talaj”; csakhogy ezen a talajon az ellenzék nem állhat a lábán, innen ugyanis (az általa elismert jogrend értelmében) ki van zárva.

Így aztán az ellenzék nem képes fölmérni, hogy mi veszett el. Ragaszkodnia kell ahhoz a – valószínűleg – tévhithez, hogy itt választást nyerhet, tehát az ellenfele, habár kissé fura, mégis hagyományos vetélytárs, akivel a választóknak tett ajánlatok révén versenyre lehet kelni. Evvel önmagát és a közönséget is megtéveszti. Az ellenzék egyrészt avval vádolja a radikális jobboldali kormányt, a központi és a helyi közigazgatást, hogy a köztársasági rend ellentétét erőltette az országra, másrészt pedig úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna.

A paradoxon az egészben az, hogy voltaképpen igenis van „közös talaj”, csak épp nem a jog és nem a politikai, uralmi módszerek és szabályok tekintetében.

„A munkaalapú társadalom” és a liberálisok

A (mai, magyarországi) liberális publicisztika a nemzeti jobboldal népszerűségének és erejének szörnyű csodáját javarészt annak tulajdonítja, hogy – amint az az uralkodó osztályok reakciós politikai irodalmában már több ezer esztendeje szerepel – a nép irracionális, a népet a legszűklátókörűbben értelmezett anyagi érdekek és etnikai kirekesztő szenvedélyek mozgatják, a nép ki van szolgáltatva tömeglélektani tébolyoknak; továbbá annak, hogy a nép szolgalelkű, szívesen aláveti magát valamely keménykezű vezérnek; a nép ostoba, képtelen saját érdekét kiszámolni, megérteni, képviselni, megvédelmezni; a nép tudatlan, nem ismeri nyomorú helyzetének mozgatórugóit és a helyzet rendelkezésre álló alternatíváit; a nép erkölcstelen, irigyli mások jó sorsát, elkívánja mások javait, mindent felelőtlenül csak magának akar, közömbös számára a közjó, a közérdek és a szabadság.9 A „populizmus” nevű papírtigrisről máskor írok majd.10

Szerény nézetem szerint ez nemcsak ellenszenves véleményhalmaz, hanem ráadásul téves is. Azt én is sajnálatosnak tartom, hogy a magyar nép – habár sok tekintetben megtévesztik, de erről aligha tehet, hiszen értesüléseit és nézeteit mindenki az intézmények által közvetített uralkodó kultúrából szerzi be – jelentős része pillanatnyilag a nemzeti jobboldalt támogatja, habár a hozzáférhető adatok szerint még így is elégedetlen az etnokonzervatív kormány teljesítményével. De ez a támogatás csöppet sem érthetetlen.

A 2008 óta tartó gazdasági világválságnak sokféle oka van (s itt a szorosabban vett gazdaságiak mellett szerepelnek műszaki-tudományos, demográfiai, geopolitikai, katonai, ökológiai tényezők is, hogy olyasmiről ne is szóljunk, mint a nemzetközi munkásmozgalom de facto megszűnése, ami azért nem csekélység), de ott van közöttük a neoliberális-neokonzervatív gazdaságpolitika is. Ezt mindenki tudja. Az Orbán-rezsim retorikailag, de olykor – ritkán – a gyakorlatban is szembeszáll evvel, ami sokak nem egészen indokolatlan elismerését váltja ki. De ez még nem volna elegendő.

Az Orbán-rezsim – s ez a legfontosabb! – világossá tette a legnagyobb nyilvánosság előtt, hogy tudomása van a magyar nép többségének kétségbeejtő helyzetéről, ezt a helyzetet nem hazudja el, hanem mintegy részvétét nyilvánítja, és megígéri, hogy kísérletet tesz ennek a pokoli, kiúttalannak tetsző állapotnak az orvoslására. Különösen élesen tudatában van legfontosabb bázisa, a középosztály egzisztenciális szorongásának, a deklasszálódástól való páni félelmének. Ha a középosztály elveszti lakását, autóját, telefonját, a nagyszülők nyugdíját, a gyerekek ösztöndíját, akkor vége a világnak, azaz a polgári civilizációnak. Ezért a kormány megkísérli a devizaadósok helyzetének enyhítését és csökkenti az energiaárakat.11 A szükségessé vált megszorításokat közvetve, a tőkés vállalatok különadói révén hajtja végre (tehát az új megélhetési nehézségekről a közönség szemében a bankok, a távközlési cégek stb. tehetnek).12

A középosztály – a kapitalizmus általános ideológiájának megfelelően, amelyet persze az ellenzék is oszt – azt képzeli, a tőketulajdon nélküli, de egyelőre még a tőke–munka kontinuumba illeszkedő hivatalnokok, értelmiségiek, szakmunkások megmentése az erény, ebben az esetben szorgalom, munkakedv, vállalkozó szellem, takarékosság függvénye. A strukturális (tehát szükségszerű, elkerülhetetlen) munkanélküliséget (elsősorban) az érintettek erkölcsi hiányosságainak tudja be. „Nem szeret dóóógozni” – ez ma a legsúlyosabb vád. Ennek az általános ideológiának a mostani válság körülményei között pszichológiailag óhatatlanul bekövetkező kiélesedése kedvez annak a fölülről lefelé vívott osztályharcnak, amely az aktuális politikai világhelyzet fő jellemzője.

Az osztályharc fölülről e percben – olykor „antikapitalista” álarcban – a piacon megélhetést nem találó, ezért segélyre szoruló rétegek, nemzedékek és etnikumok ellen folyik.

Ez az osztályharc olyan mértékben jelenti az emberi szolidaritás fölmondását, ahogyan ezt 1789 óta soha nem tapasztaltuk. (A fasizmus „preventív ellenforradalmának” kivételével, amely természetesen a mainál is sokkal rosszabb volt.)

És ez „világjelenség”; nincs különösebb magyar specifikuma.

A „munkaalapú társadalom” azt jelenti, hogy fönnmarad az állam redisztribúciós szerepe, csak ez immár nem „perverz újraelosztásként”, hanem nyíltan antiegalitárius állami beavatkozás gyanánt valósul meg. Ráadásul Orbán Viktornak ez a fontos politikai fogalma nem tesz különbséget a „vállalkozó” (a tőkés) „munkája” (üzleti és vállalatvezetési tevékenysége) és a bérmunkás munkája között: úgy tünteti föl – s ebben láthatólag az ellenzék is egyetért vele –, hogy a különbség vagy ellentét nem a tőke és a munka, hanem a tőke–munka kontinuum normális és a dologtalan segélyezettek patologikus világa között áll fönn – ami teljes összhangban van a mai nyugati mainstreammel, amely a neokonzervatív fordulat (Thatcher, Reagan, ill. Blair, Schröder stb.) óta fölszámolta a szociális törvényhozást.

Evvel az ellenzék látszólag nem ért egyet, amennyiben az egész problémakötegből kiemeli a cigánykérdést – a szociális segélyezés visszaszorítása csakugyan aránytalanul súlyosan érinti a romákat. Azonban itt nem pusztán diszkriminációról van szó. „Rassenkampf ist Klassenkampf” – írta a nagy szociáldemokrata (ausztromarxista) teoretikus és munkásvezér, Otto Bauer. Merő diszkriminációnál sokkal rendszerszerűbb a dolog. A hatalom ma bünteti a munkanélküliséget („közmunkával” – amelyet a minap azért bírált az egyik magyar ellenzéki vezető, egyébként korábban szakszervezeti ember, mert „nem elég hatékony”, „nem átgondolt” és „pazarló”). Bünteti a hajléktalanságot. De miközben maga mellé akarja állítani a szakmunkásság maradékát, bünteti a munkásosztályt is: minden érdemleges tiltakozás nélkül képes volt elfogadtatni az Európában egyedülállóan represszív Munka Törvénykönyvét,13 gyakorlatilag megszüntette az ún. közismereti tárgyak oktatását a szakiskolákban (hadd maradjon tudatlan a proli: ez igazán klasszikus burzsoá osztálypolitika),14 fatálisan meggyöngítette a szakszervezeteket és í. t.

Mindezek ellenére az új jobboldali állam elismeri a súlyos gazdasági és társadalmi problémák meglétét, és vállalja, hogy megpróbál segíteni a honpolgárokon. Mi egyéb volna a modern állam fő föladata? Evvel szemben az ellenzék – noha joggal mondhatná, hogy a polgárvédő intézkedések részrehajlók, egyoldalúak, igazságtalanok és a legtöbb esetben látszólagosak – mintha azt sugallná, mindezekkel az államnak nincs különösebb dolga: ha „kiszámíthatóságot”, „biztonságos, előrelátható gazdasági környezetet” teremtenek, „jönnek” majd a befektetők, és mintegy spontánul megoldódnak a gazdasági-szociális „gondok”. Ha valaki nem óhajtja az államot bevonni a legsúlyosabb problémák megoldásába, vajon miért törekszik rá, hogy átvehesse az állam vezetését?

Összefoglalva: a magyar nép egyáltalán nem viselkedik irracionálisan, amikor – noha többségében elégedetlen a kormánnyal! – nem nagyon támogatja az ellenzéket, s így elégedetlensége nem talál kifejezést (ebben sem a nép a hibás, hanem az abnormális politikai- és pártszerkezet), aminek a következtében a Fidesz–KDNP fogja megnyerni az országgyűlési, európai és helyhatósági választásokat. Mivel nincs valóságos alternatíva. Ezt szerény nézetem szerint a magyar nép élesen látja, jól, okosan. Az Orbán-kormány keveset tesz, de nagyjából azokkal a témákkal foglalkozik, amelyek a nép szükségleteinek szemszögéből döntőek. Ebből helytelen volna azt a következtetést levonni, hogy a nép helyesli a politikai tisztogatást a közigazgatásban, a kultúrában, a fölsőoktatásban, a tudományos kutatásban, helyesli a nyilvánosság korlátozását, a médiák egyirányúsítását, a szervilis hivatalos közbeszédet. A nép sajnos helyesel mindenféle szörnyűséget – a tekintélyelvű rendszabályok százait –, ezek azonban az „osztályharc fölülről” következményei, ami pedig a mai társadalom realitása; nem a nemzeti jobboldal találta ki, ő csak kihasználja.

A jobboldali kormányzat tényleg csak a középosztályon akar segíteni, de az ellenzék – úgy látszik – még a középosztályon SE. Ráadásul a kormányzó jobboldal még a legszegényebbek problémáival is foglalkozik – a represszió és a jótékonykodás jellegzetes konzervatív keverékével –, ez pedig észlelhető, akármennyire ellentmondásos is. Az elháríthatatlan strukturális munkanélküliség körülményei között ugyan mit vár az ellenzék a választóktól?

A „közös talaj” politikai értelemben persze a kommunistaellenesség. Mindkét „oldal” (gondolom, nem én vagyok az egyetlen, aki az elmúlt pár évben meggyűlölte ezt a rossz metaforát) „kommunistának” nevezi a másikat. Persze soha nem világos, hogy „kommunistán” a szovjet típusú államkapitalizmusok teljes tapasztalatát értik-e (arról említés se tétessék, hogy a benne olykor föl-fölvillanó emancipatorikus tendenciákat-e), vagy az ettől nagymértékben független filozófiai „projektet”. De hát látjuk, hogy mit.

A kormányzó jobboldal egyrészt kommunistának nevezi a genealógiai értelemben a kommunista (ritkábban a szociáldemokrata vagy anarchista) irányzatokból származó tendenciákat (többnyire kivéve 1956-ot) meg az újbaloldal és 1968 „irtózatos” (antiautoritárius) örökségét, másrészt pedig a nyugati polgári baloldal áramlatait (antirasszizmus, antietnicizmus, antinacionalizmus, feminizmus, nemzetköziség – azaz szolidaritás az elnyomott, szegény népekkel –, antiklerikalizmus, laicizmus, kulturális modernizmus, hiperkritikai szellem stb.). Hiszen élő kommunisták (a szónak akár jó, akár rossz értelmében) alig vannak Magyarországon – nem róluk van itt szó. De a jobboldal által bűnbaknak kijelölt csoportok (munkanélküliek, romák, fogyatékkal élők, a „nemzetközi zsidóság”, a szomszédos országok etnikai többsége, „a Nyugat”, a melegek, a színesbőrűek) iránti rokonszenv, együttérzés vagy akár csak a diszkriminatív indulat hiánya: „komcsi”.

Az ellenzék pedig olyan, a kapitalizmust – siker esetén – megerősítő intézkedéseket tekint „kommunistának”, mint teszem azt az energiaszolgáltatók (kivásárlással véghezvitt) államosítása,15 mintha a radikális piaci fordulatot nem az állam csinálta volna meg, ahol megcsinálta. Az október 23-i, szánalmas ellenzéki seregszemle egyik befolyásos szónoka „újkommunistának” nevezte az Orbán-rezsimet.16 A „balliberális”, mérvadó ellenzéki sajtó szüntelenül a Kádár-rendszerrel veti össze az Orbán-rendszert, ami mindkettőre nézve sértés. Ezek az analógiák teljességgel légből kapottak. A reálszoc rendszerekről sok rosszat lehet elmondani (csakugyan rendőrállamok, diktatúrák, gyakran tömeggyilkos diktatúrák voltak), azt viszont nem, hogy a gazdagok uralmát testesítették volna meg, mint majdnem minden más berendezkedés a történelemben. Az Orbán-rezsim pedig maradéktalanul plutokratikus, akárcsak elődei 1989 óta. A modern társadalmakban mindenkor nagyfokú, intenzív az állami beavatkozás. Az ellenzék csak redisztributív intézkedéseket tekint állami beavatkozásnak, mintha kormányzása idején nem állami eszközökkel mozdította volna elő a radikális piaci fordulatot, s mintha pl. a privatizáció nem állami kényszer folytán ment volna végbe. Az etatizmus a kapitalizmus egyik jellegzetes alakváltozata. Az a kelet- és közép-európai kapitalizmus, amelyet az egykor hatalomra került kommunista pártok félig-meddig megszüntettek (bár maguk se tudtak, csak nagyon kis részben, áthatolni a tőkés horizonton), maga is etatisztikus volt (mint tudjuk, a régi szociáldemokrácia – sőt, még Lenin és Trockij is – ezért meg a tőkekoncentrációnak és a tőke társadalmasodásának magas foka miatt reménykedett, alaptalanul, a „könnyű átmenetben”).

Tagadhatatlan, hogy az antidemokratikus politikai rezsimek vonzódnak az etatizmushoz (bár pl. az olaszországi fasiszta rendszer gazdaságilag kezdetben liberális volt!),17 de az etatizmusnak nemcsak proletár vezetés alatti, egalitárius, az ipari munkásságnak kiváltságokat biztosító – közkeletűen „kommunistának” nevezett – variánsai vannak, hanem (legkésőbb Bismarck óta) egyebek is. Az ellenzék a maga mély antiegalitarizmusa folytán egyenlősítéssel gyanúsítja modern történelmünk leginkább antiegalitárius rendszerét (vö. egykulcsos személyi jövedelemadó; vö. magas forgalmi adó; vö. adójóváírás eltörlése; vö. minimálbér megadóztatása; vö. forráskivonás az egészségügyből és a fölsőoktatásból; vö. a munkanélküli-segély folyósítási tartamának megkurtítása); majd csodálkozik, hogy nem veszik komolyan. Hiszen a kapitalizmuson belül a forgalmi szférával szembeni bizalmatlanság, a hitelintézetek elleni kampány: ez nem a kommunisták, hanem mindig is a szélsőjobboldal taktikája volt.18

Ez itt a „közös talaj”, amelyen a két „oldal” áll. Ezért az ellenzéknek a – benyomásom szerint – őszinte demokratikus frazeológiája groteszkké válik. Hiszen még a kudarcot vallott szocialista/liberális kormányok is próbálkoztak az arányos közteherviselés bizonyos elemeinek a bevezetésével: bár a tőkés vállalatok profitjához nem nagyon nyúltak, de a gazdag egyének kiváltságait (egyéni kiváltságait) legalább nem növelték; a szegényeken nem segítettek, de legalább nem folytattak ellenük háborút. S az ellenzék ezen a ponton az Orbánénál mértéktartóbb adópolitikát javasol. Ez akkor is helyeselhető, ha egyértelmű: itt nem kellene nagy ellenállással számolnia a tőke képviselői részéről. Hiszen ez utóbbiaknak nem a személyi jövedelemadó a lényeges.

A „munkaalapú társadalom” jelszava – azon túl, hogy a segélyezetteket erkölcstelen, alacsonyrendű csőcseléknek tünteti föl, és osztályszolidaritást sugall a tőkések és a munkások között, szemben a szubproletariátussal, a prekariátussal, a hátrányos helyzetű, diszkriminált („kirekesztett”) kisebbségekkel, a betegekkel, a gyerekekkel és az idősekkel (továbbá gyanakvást kelt a „hasznot nem hajtó”, „szubverzív” művészek és kutatók iránt) – azt a sikerkultuszt fokozza, amely a polgári társadalom egyik legellenszenvesebb sajátsága. A korábbi (premodern, prekapitalista) társadalmak a „kiválók”, a „nemesek” kasztját ismerték el és magasztalták, s lenézték a „hitványak”, a „nemtelenek”, a földtúró együgyűek alacsonyrendű testi szenvedélyektől nyűgözött, irracionális, gyáva, szolgalelkű söpredékét (a „paraszt” szláv eredetű szó, együgyűt, tehát ostobát jelent, s még ma se dicsérő jelző: „maga paraszt!”, mondják, hatvannyolc esztendővel Bartók Béla halála után még mindig). A polgári társadalomban senki nem születik kiválónak; itt az a kiváló, aki a szüntelen versenyben győz. Orbán Viktorban is a győztest csodálják még ellenfelei is. A „kemény munka” dicsőítése – amelyről mindenki tudja, hogy szenvedés és megaláztatás forrása, s amelyet évezredek óta minden nagy civilizáció és világvallás szerencsétlenségnek és/vagy isteni büntetésnek tart – elleplezi a verseny megnyeréséhez szükséges két tényezőt: a furfangot és a szerencsét. „Aki dolgozik, az boldogul” – mondta a magyar polgári társadalom ravaszdi alapítója, Kádár János, de ő a maga újraelosztó-egalitárius világrendszerének romjain még félig-meddig hitt ebben a marhaságban; erre ma már nincs mentség.

A balközép ellenzék is „munkahelyteremtésről” habog: ennek természetesen semmi értelme nincs akkor, amikor a társadalom újratermeléséhez szükséges javakat – a technika fejlődése folytán – a munkaképes lakosság töredéke is képes előállítani. A többieket – nyilvánvalóan – el kell tartani valahogy, ezt azonban mindenki (mindenki, akinek hatalma van) visszautasítja. A tőke–munka kontinuumból kizuhantakon a furfang és a szerencse sem segíthet. A polgári társadalom megőrzésével – azaz radikális társadalmi forradalom híján – ezt a problémát csak az újraelosztó állam „kezelheti”; a liberálisok valaha érdemdús antietatizmusa elavult. Nem az a kérdés, hogy jelentős-e az állam szerepe (mindenképpen nagy), hanem az, hogy milyen irányú az állam politikája; mint mindig: egyenlőség vagy egyenlőtlenség? – szabadság vagy tekintélyuralom? – gondoskodás vagy büntetés? Az Orbán-rezsim azt a látszatot kelti, mintha a közjavakat (államosítással) a köz ellenőrzése alá helyezné – „köz” nincsen, csak kőkeményen önző osztályállam, tehát ez csalékony illúzió vagy szemfényvesztés –, evvel azonban (legalább ideológiailag) inkább áll összhangban a korkívánatokkal és a korszellemmel, mint a liberális magyarországi ellenzék avíttas államtalanító mantrái.

Ha az ellenzék csakugyan harcba szállna az egyenlőtlenséggel, a társadalmi igazságtalansággal, akkor legalább annyit kockáztatna a „nemzetközi színtéren” (tehát a globális kapitalizmus intézményeivel szemben), mint a jelenlegi rendszer.

Európa

A jelenkori magyar etnicizmus19 Európa-ellenessége rendkívül mély gyökerekkel rendelkezik; ezekre nyomban visszatérek.

De előbb látni kell, hogy – kissé sematikusan szemlélve a dolgot – itt most kétféle etnicizmus áll szemben egymással: az autoritárius jobboldalon a nyugati társadalmakkal szembeni utálat és bizalmatlanság, a „szociálliberális” ellenzéken a keleti társadalmakkal szembeni mély megvetés. Az ellenzéki publicisztika legközkeletűbb szemrehányása a kormányzatnak címezve: Keletre viszi az országot, holott mi 1989-ben a Nyugat mellett döntöttünk. (Megjegyezném, hogy én még liberális koromban is azt írtam, hogy a szabadság nem földrajzi fogalom, de ez mellékes.) Az ellenzék „Európát” és a „Nyugatot” a szabadság szinonimájaként emlegeti, mintha a Nyugat nem a Habsburg-monarchia és a Harmadik Birodalom formájában gyakorolt volna befolyást hazánk történelmére, a jobboldal pedig a Kelethez vonzódik ma, mintha az Oszmán Birodalom és a Szovjetunió… De nem is folytatom. A kuruc és a labanc előítéletek élnek, ám a kuruc múlt fölszabadító, plebejus elemei nélkül.

Evvel magyarázható, hogy a Nyugat-Európán átsöprő rasszista gyűlölethullám a kelet-európaiakkal szemben20 semmiféle visszhangot nem váltott ki Magyarországon (a „nyugatos” román miniszterelnök, a „szociáldemokrata” Victor Ponta egyenesen helyeselte David Cameron brit miniszterelnök aljas szónoklatait és javaslatait saját honfitársai ellen, akárcsak annak idején [2007–2008] a korábbi, jobboldali-„liberális” külügyminiszter, Adrian Cioroianu): az ellenzéken azért nem, mert az itt uralkodó előítélet szerint nyugat-európai kormány nem lehet rasszista, a kormánypárti sajtóban azért nem, mert a célba vett kelet-európaiak főleg románok, bolgárok és leginkább: cigányok.

Tehát sem a Kelet-barát, sem a Nyugat-barát etnicizmus nem segít benne, hogy mi, kelet-európaiak, megvédhessük magunkat.

Ami pedig az Európa-ellenesség magyar gyökereit illeti: már a XIX. század végén „kozmopolitának” és „nemzetidegennek” tekintették a Rajnától nyugatra fekvő országok „szellemisége” iránti rokonszenvező érdeklődést (a németbarátság – az akkor a reakció nemzetközi központjának számító Poroszország iránti előszeretet – soha nem számított [mostanáig, amikor Németország liberális] „kozmopolitának”). Ez politikailag egyértelmű jelentést hordozott: 1848-i forradalmunk eszmerokonságban állt az 1848-i párizsi forradalommal. Franciaország egalitárius volt, antifeudális és antiklerikális, erős szocialista munkásmozgalommal és modernista kultúrával. A liberális Anglia és az Egyesült Államok a maguk polgári anyagiasságával és prózaiságával, szólásszabadságával és mozgékonyságával szintén borzolták a hűbéri-konzervatív idegeket. Párizs volt a magyar baloldal Bakonya. Ráadásul a francia, a brit közvélemény élénken helytelenítette a magyarországi nemzetiségek elnyomását, rokonszenvezett a románokkal, a szerbekkel, a csehekkel, fölháborodott a parasztok nyomorán, írástudatlanságán és csendőri üldözésén, megütközött a munkássággal szembeni terror jelenségein. A világon egyedülállóan korlátozott szavazati jog, a feudális parlament, a harsogó sovinizmus szintén heves ellenszenvet keltett – tegyük hozzá, megérdemelten. (Egyébként még a korabeli Ausztriában is megdöbbenéssel vegyes viszolygással nézték azt, ami Magyarországon folyt, különösen Tisza István alatt.)

A nyugati modernizmus kultúráját és politikáját a magyar (és persze általában a kelet-európai, mindenekelőtt az orosz) reakció a baloldali fölforgatás forrásának, a hagyomány, a vallás és a nemzet ellenségének tekintette. A Régi Rend – amely védelmezőinek a szemében mindig „a természetes rend” – belső ellensége (ezt Oroszországban jellegzetesen „nihilistá”-nak nevezték) egyben szükségképp a külhatalmak (no meg „a nemzetközi zsidóság”) szövetségese kellett hogy legyen. Ezt a hagyományos magyar uralkodó osztályok még akkor is így gondolták, amikor az antant román és francia csapatai segítették őket vissza a hatalomba az 1918/19-i forradalmak után, de vélekedésüket Trianon (a versailles-i békerendszer) a jobboldali eszmekincs egyik fő ékességévé tette. (Az első világháború előtti magyarországi nemzetiségi kérdés ekkor tűnt el – alkalmasint végérvényesen – a magyar történelmi emlékezetből.) „A baloldal időnként ráront a nemzetére” – ez a közhely több mint évszázados. (Mellesleg: a Komintern volt a versailles-i békerendszer legnagyobb ellensége.)

Bármennyire hagymázos ez a képzelgés, az ellenzék ráerősít avval, hogy álláspontját nem elvekből, hanem az állítólagos (valójában nem létező) európai konszenzusból vezeti le. „Ilyesmi Európában nem lenne lehetséges” – zokogja az ellenzéki sajtó: ez hol igaz, hol nem. (Nem szólva a Nyugat áhítatos, provinciális és tényellenes kultuszáról a balközépen, beleértve a reakciós senkik iránti nagyrabecsülést.21 A Magyar Nemzet ezt ájult Putyin-imádattal viszonozza…)

Nem az a hiba, hogy ellenzéki személyiségek hajlandók nyilatkozni nyugati lapoknak, s nem kímélik Orbán Viktor rendszerét – ugyan miért kímélnék? –, hiszen csak a vak nem látja, hogy nem az országot, hanem a politikai vezetését bírálják. A hiba abban van, hogy érvelésükben ingatag, mulandó történelmi alakulásokra támaszkodnak, s emiatt olyan mítoszt alkotnak Európáról, amely még legendának is meglehetősen elhihetetlen. A liberális Európa (alaptalan) mítoszának az a következménye, hogy – összhangban a nép iránti bizalmatlanság ellenszenves, indokolatlan és antidemokratikus szokásával – föltételezik: a „művelt Nyugaton” nem volna lehetséges „irányított-” vagy „vezérdemokrácia” (hogy ez egyszer ezt a butuska szólamot ismételjük: az ilyen „demokrácia” ugyanis egyáltalán nem demokrácia), ezt csak a mi kelet-európai népeink rossz tradíciói és beidegződései okozzák. (A modern történelem mégoly futó áttekintése is bizonyítja, hogy ez szamárság. Hány évszázadig tűrték a nyugat-európai fölvilágosult népek a gyarmatosítás borzalmait?)

A Fidesz–KDNP – mint említettem, ennek is megvan a saját népmegvető diskurzusa, amely persze szintén a neoliberális duma egyik változata: a keményen dolgozó vállalkozó-és-munkás szembeállítása a szorgalmas adófizetők pénzéből élősködő underclass társadalomellenes heréivel, akik szeretnek beleülni a készbe, várják a sült galambot és í. t. – fokozatosan magáévá tette a hagyományos magyar reakció régi elfogultságait, különös tekintettel az ún. konstruktív/destruktív ellentétre.

A „konstruktív” magyar ember (szerb ember, lengyel ember stb., mindenütt a helyi reakció szerint) a rendet szereti, azaz a hagyományos társadalmi és értékhierarchia, az engedelmesség, a tisztelet, a fölsőbbség, a szorgalom híve, az egyház és a hadsereg támogatója, rang- és úrtisztelő, a represszív szexuális morál betartója, a szigorú gyermeknevelés, a kemény büntetőjog híve, ezen felül hazafias – azaz a mindenkori nemzeti állam önföláldozó, önkéntes szolgája – és könnyen mozgósítható mindenfajta lázadás ellen. Mivel ezt a rendet valamilyen értelemben rendre „természetesként” definiálják, a „destruktív” ember, a fölforgató és izgató-lázító, lévén a föntiek egyenes ellentéte, egyrészt egészségtelen lény, aki kudarcait kompenzálja túl, másrészt nem része az „organikus” etnikai (tévesen „nemzetinek” is nevezett) közösségnek. Tehát – a reakciósok szerint – nem a „destruktív” személyek és csoportok nézeteivel van baj, hanem a természetükkel.

Nem tévednek, hanem idegenek.

Ezt a hitregét könnyedén vissza lehetne utasítani, ha a mai liberális „közbeszélők” nem a magyar nép „antidemokratikus” természetében keresnék – az iméntiekhez sajnos fölöttébb hasonlóan – a hibát. Vannak ún. európai magyarok, akiknek a természete, úgy látszik, eltér az ún. ázsiai magyarokétól. Ám az „idegenszívű”, „nyugatos” magyarok legjobbjai – Ady, Bartók – ezt nem így látták.

Gyűlölöm dancs, keleti fajtám,
Mely, hogy kifáradt, engemet adott,
Ki sápadtan fut Napnyugatra,
Hogy ott imádja Urát, a Napot.22

Ezt írta Ady. Látszólag szó szerint azt, amivel a reakció vádolta a nyugatosokat. Csakhogy ez: „gyűlölöm a fajtám”, nem azonos evvel: „gyűlölöm a fajtátokat”. Márpedig a jobboldal nem az előbbit, hanem az utóbbit mondja a baloldalnak.

A reakció azt állítja, hogy aki ellentétet tételez föl elnyomók és elnyomottak között, az nem magyar. A mai liberalizmus azt állítja, hogy aki ellentétet tételez föl elnyomók és elnyomottak között, az nem európai. Az előre elrendelt társadalmi harmónia tana konzervatív tan. Az ellenzék is konzervatív, csak nem tud róla.

„Európa” és „a Nyugat” persze ma neoliberális gazdaság- és szociál- (antiszociál-) politikát jelent, globalizációt, még további privatizációt, a közjavak szétosztását tőkés magánvállalatok között.23 Orbán Viktor az IMF „kipaterolásával” megszabadult a nemzetközi tőkés pénzügyi intézmények nyomásának jelentékeny részétől, ennek a föltétele viszont a monetarista politika legfontosabb föltételének – az ún. költségvetési egyensúlynak – a legszigorúbb betartása. Ezért a rezsicsökkentés (amelynek révén ma Magyarországon a legalacsonyabbak az energiaárak Európában, ami mégiscsak eredmény!) úgy lehetséges, hogy a népjóléti büdzsére szánt egyéb összegeket csoportosítják át – nem a tőke profitjából vonják el –, ami más pontokon koncentrálja a nyomort. Természetesen nem a szegények kapnak valami pótlékot, hogy bírják a gáz- és villanyszámlát, hanem mindenki kevesebbet fizet, ami – ahogy ezt már unásig kimutatta a megmaradt független sajtótöredék – természetesen a jómódúaknak kedvez. Mindazonáltal még ez a szerény intézkedés is – akárcsak a devizaadósok föltétlenül indokolt megsegítése – kiváltja a „Nyugat” helytelenítését.

Orbán Viktor sok tekintetben neokeynesiánus gazdaságpolitikája nem sátáni, de persze hiányzik belőle a népjóléti állam eredeti koncepciójának minden emancipáló és egyenlősítő aspektusa. A miniszterelnök nagyon jól tudja, ha nem lassítja a középosztály lecsúszását, deklasszálódását, akkor veszélybe kerül a stabilitás. Ha ezrével kerülnek az utcára a lakáshitelt fölvett kis- és középpolgárok, elérkezik a szélsőjobboldal nagy pillanata. Ezt, amennyiben hatalomra kerülne, a balközép is megértené, és hasonlóan cselekednék. De ebben a percben a magyarországi középosztály „Európát” és a „Nyugatot” okolja, mert gáncsot vet a megmentésére elszánt „nemzeti kormánynak”.

Ebben a helyzetben kellene értékelnie a hazai közvéleménynek az európai intézmények és az európai sajtó támadását az alkotmányosság és az emberi jogok megsértése, a hatalmi visszaélések, a végrehajtó hatalom túlsúlya, az ellenzéki politika, a kritikai szellem, a baloldali kulturális tendenciák eltiprása miatt, olyan helyzetben, amelyben az elsősorban védelmezett csoportok amúgy is népszerűtlenek. Amit a jobboldali médiák „fasisztázásnak” és „antiszemitázásnak” hívnak (mintha nem a fasizmus és az antiszemitizmus lenne a probléma, hanem a bírálatuk, olykor persze túlzó vagy némely esetekben téves bírálatuk), valósággal hisztérikus őrjöngést vált ki a nemzeti középosztályban. S mivel az Európai Unió nem szövetségi állam, a magyar kormány sűrűn ismétlődő elmarasztalása – amelyben kínosan vegyül az emberi jogok védelme a globális tőke védelmével – még eredménytelen is, azon fölül, hogy a szándékolttal ellenkező néplélektani hatást vált ki. Az „európai”, a „jogvédő”, a „liberális” – ez mind „magyarellenes” kozmopolitát és judeoplutokratát jelent – szitokszóvá vált, s a tárgyilag teljesen indokolt és helytálló Tavares-jelentés24 megszavazói honárulóknak, ill. a nemzet ellenségeinek minősültek (egyszerre kommunista és ultrakapitalista szörnyeknek; megjegyzem, a kommunizmus és liberalizmus „azonossága” régi náci toposz).

Az ellenzék tágra nyílt szemmel sétált bele ebbe a csapdába: eltűrte, hogy a polgári demokrácia, az alkotmányosság, az alapjogok európai védelmét a magyar államérdekkel ellentétesnek tüntessék föl; nem mondta el, hogy a szabadságjogok védelme – a nemzetközi arénában is, sőt: különösen ott – hazafias kötelesség, és nem tudta elkülöníteni az indokolt külföldi bírálatokat az indokolatlanoktól, vagy azonosította magát avval is, amivel nem lett volna szabad, vagy mentegetőzött amiatt is, amire büszkének kellett volna lennie. Right or wrong, my Europe – ez volt az ellenzéki sajtó álláspontja.25 Az föl se merült, hogy Európa épp annyira megérett az átalakításra, mint Magyarország. Az se, hogy a nemzeti függetlenség érték lehet. A kelet-európaiakkal szembeni xenofób, rasszista, kirekesztő nyugati politikák és médiaszenny ellen – tudtommal – komolyabban csak Balázs Gábor26 és én írtunk a magyarországi sajtóban: ez botrány.

Bár a dicséret Pesten nem szokás, hadd emeljem ki Andor Lászlónak, az Európai Bizottság tagjának bátor és intelligens akcióit a kelet-európai bevándorlók érdekében, szembeszegülését a nyugat-európai idegengyűlölő mocsokhullámmal (és a brit kormánnyal). Nem sok hivatalos embert lehet ebben a rémséges ügyben megdicsérni.27

Orbán Viktor

Nem tagadható, hogy Orbán Viktor jelentős államférfi. Valószínűleg történelmi alak. Ha 2018-ig vagy 2022-ig kormányozhat, ő is a nagy magyar konszolidálók közé tartozik majd, mint Tisza István, Bethlen István, Kádár János. Tisza István az első világháborúba és Trianonba vezette a nemzetet, Bethlen István a gazdasági világválságba és – szándéktalanul – a szélsőjobboldali hatalomátvételbe, közvetve tehát a második világháborúba, Kádár János a gazdasági összeomlásba és a szocialista projekt végső vereségébe.

Hogy milyen lesz a katasztrófa, amelybe ez a nagy formátumú politikus vezeti hazánkat, még nem világos, de valamennyien érezzük, hogy katasztrófa közeleg.

Rendszerének megítélését a liberális illúzió akadályozza. A rendszerváltó liberálisok azt képzelték, a rendszerváltás nyomán megszülető polgárság olyan lesz, mint a Thomas Mann, Marcel Proust, Márai Sándor, Robert Musil megörökítette polgárság. Pontosabban azt, hogy olyan lesz, mint Mann, Proust, Márai, Musil, nem is az általuk megírt polgárok: érzékeny, finom, művelt, muzikális, literátus értelmiségiek, toleráns és megértő szabadelvű humanisták, kifinomult olvasók, gyűjtők és műértők, jótékony, fejlett szociális érzékű, fölvilágosult világpolgárok.

Ilyenek is akadtak valaha (kevesen), de a valóságos burzsoázia persze nem ilyen. A polgárság dolga az üzlet. Márpedig a profit megszerzéséhez, a vagyon növeléséhez, az előny fokozásához az üzletnek kedvező, a társadalmi riválisokat (mindenekelőtt a munkásokat) meg a többi tőkéseket kordában tartó, s a jogot ehhez simulóan alakító, erős államra van szükség.

A magyarországi burzsoázia a maga egészében Orbán Viktor táborában, a radikális nemzeti jobboldalon található. Orbán Viktor és rendszere nem az általa néha emlegetett plebejusokat védi a versenytől, a konkurenciától, hanem a magyar polgárokat, olykor – ha lehet – a kispolgárokat is. Ez a polgári rendszer, amelyről a liberálisok hajdan csak ábrándoztak, de amelyet – a lehető legbrutálisabb, legsportszerűtlenebb, legönzőbb módon – Orbán Viktor és szövetségesei teremtettek meg.

Ez a rezsim csak látszatra „nemzeti kapitalizmus”. A miniszterelnök védi ugyan a maga autoritárius – antidemokratikus, antiliberális és antiszociális – rendszerét a nemzetközi tőke bizonyos pénzügyi intézményeitől, hogy megőrizze mozgásszabadságát, azaz csaknem korlátlan hatalmát; de nem védi, mert nem védheti meg tőlük a nemzetgazdaságot. Amennyire tudja, oltalmazza a nemzeti burzsoázia és a nemzeti középosztály – saját bázisa – hadállásait, de a hagyománynak és a kultúrának azt a rombolását, amely minden kapitalizmus sajátja, nem enyhíti, hanem fokozza. Az a durva és kulturálatlan eklektika, amely betölti a köztereket – közülük is kiemelkedik a Makovecz-cég bizarr és rút felcsúti stadionja mint az Orbán-rezsim arrogáns és értelmetlen jelképe28 –, világosan mutatja, hogy az új magyar polgári konzervativizmus represszív és autoritárius, és semmi köze a Széchenyi, Hild, Kemény és Arany megtestesítette szerény, szemérmes tradícióhoz, a megfontolt, körültekintő és felelősségteljes konzervatív magyar észjáráshoz, a „fontolva haladáshoz” (ettől független kérdés, hogy ennek az örökségnek az atyái mennyire voltak zaklatott és szenvedő magánemberek). Ez a rezsim durva, hangos, hazardőr és közönséges. Ilyen a modern kapitalizmus a periférián, de egyre inkább ilyen a centrumban is. Donald Trump nem Buddenbrook szenátor.

A liberális ellenzék még mindig Orbán Viktorral szemben óhajtja megteremteni az „igazi” polgári társadalmat. Ez nevetséges. A polgári társadalmat már megteremtették.

Ilyen.

Ezt a polgárságot – több szakaszban – állami vagyonjuttatással „nevezték ki”; ez csakugyan igaz. De hát a legtöbb vállalat tulajdonosa nem a nemzeti burzsoázia, hanem a globális nagytőke. Az általa szabadon hagyott aprócska sávban folyik az Orbán-rezsim politikája, amely próbálja ugyan növelni ennek a sávnak a terjedelmét, de végső soron nagyon is óvatosan. Hogy ez az új Gründerzeit – akárcsak a régi – korrupt, csaló és erőszakos? Hát persze. Hogy rémülten húzza össze magát a csendőrcsizma puffanására és a rendőrsíp szavára? Régi dal, régi dal.

A „balliberális” ellenzék olyasmire keres – kétségbeesetten – magyarázatot, ami voltaképpen semmiféle magyarázatra nem szorul. Ezt a rendszert akartátok. Nem tetszik? Elhiszem.

Orbán Viktor az ellenzék által Orbán Viktornál is lelkesebben helyeselt rendszer legtehetségesebb és legenergikusabb vezetője. Neki nincs lelkiismeret-furdalása, ő nem negélyez semminő baloldaliságot. Ő nem sinkófálja el a régi másként gondolkodóktól a „demokratikus ellenzék” foglalt terminusát. Ő, ha teheti, nyugodtan elszedi a pénzt azoktól a burzsoáktól, akik valamiért nem függenek tőle, hogy átnyújtsa azoknak, akik igen. Ha nem uralkodhat nagyüzemeken, szupermarket-láncokon és nagybankokon, hát uralkodik pár száz trafikon.29 Őrzi a tőkés rendszer stabilitását, amire elődei nem voltak képesek.

Közben nem bolond a gyűlölt kapitalizmus „értékeire” hivatkozni, hanem „nemzetnek” nevezi a mellette kitartó középosztályt (s látványosan, bár őszintétlenül kiáll a fiatal, újgazdag vállalkozói réteg öntudatos, kihívó suttyósága – foci, pálinka, kolbász, terepjáró, gumicsizma, bográcsozás – mellett), amelynek csakugyan hatékony patrónusa. Evvel persze parazsat gyűjt a fejére.

A középosztály ugyanis csődbe ment, és eddigi életszínvonalának és életformájának megőrzésére semmi remény. Ha bekövetkezik az összeomlás, egyetlen kiútja a fasizmus. Ez Orbánt éppúgy elsöpörné, mint azt a liberális és baloldali értelmiséget, amely ezt az esszét olvassa. Ha 2014-ben újra kétharmados többséggel nyer – ebben csak olyasféle váratlan kataklizma akadályozhatja meg, mint az áfacsalási botrány, ha csakugyan olyan súlyos, mint némelyek sejtetik30 –, akkor előbb-utóbb (majd meg tetszik látni) a félelemtől űzött liberális értelmiség kénytelen lesz szövetséget kötni vele, vagy némi békén hagyásért cserébe belenyugszik egyeduralmába. Ezt Bethlen Istvánnal is megtették elei, s nem használt semmit. A volt Szovjetunió nyugati perifériája és a Balkán békétlen, lázad.31 Az orbáni Magyarország síri nyugalma majd megtetszik a riadozó Nyugat-Európának is.

Az Orbán-rezsim Európa-ellenes és pszeudoirredenta kakaskodása (a magyar nacionalizmus történetének ismerői számára a mai hivatalos „magyarkodás” tök hiteltelen és szervetlen, nem eredeti termék, hanem posztmodern pastiche, félig értett elemekből félművelten összefércelt patchwork) kifogja a szelet a parlamenti és parlamenten kívüli újfasizmus vitorlájából. Orbán, meg kell adni, szeretné kivezetni Magyarországot a gazdasági és civilizációs válságból – azon az áron, hogy tönkreteszi. Nem érti, hogy a joguralom kiiktatásával – a kormányhatalom önkényes szélesítésével – elpusztítja a modern polgári államot, s etatizmusa (még a saját kritériumai szerint is) kontraproduktívvá válik. Személyes uralmának bármilyen gyöngülése káoszt okoz: ez minden diktatúra és féldiktatúra alapproblémája. Minden önkényuralom függ a vezér formaidőzítésétől, ennélfogva törékeny és kiszolgáltatott.

Evvel az egyre élesebben kirajzolódó balsorssal szemben a jelenlegi ellenzék gondolati állaga nem elég jó. Emiatt sikertelen, nem pedig szervezeti széttagoltsága és középszerű vezetése miatt. Mintha sejtené, hogy – kevéssé valószínű – választási sikere esetén masszív társadalmi-gazdasági elégedetlenséggel, a néptömegeknek az orbáni féldiktatúra által lefojtott követeléseivel és túlköveteléseivel, az elnyomorított értelmiség jóvátételi igényeivel, a gyűlölködő, domináns jobboldali médiákkal, a szomszédok és a szövetséges hatalmak nehezen teljesíthető várakozásaival meg a honi fasiszta dinamikával volna kénytelen szembenézni – s mindezt avval a szétvert államapparátussal kellene megkísérelnie, amelynek a hivatalnokai immár tapasztalatból tudják, hogy lojalitásuk valamely balközép kormányhoz Orbán visszatérése esetén jó esetben elbocsátással, rosszabb esetben börtönnel jár. Nem csoda, hogy csak ímmel-ámmal törekszenek a győzelemre.

Ez az ellenzék – amelynek a vezetőit igazságtalanul bírálják, amiért nem képesek a lehetetlenre – nem viheti végbe az új rendszerváltást (de még a rezsimcsökkentést se). Új ellenzékre van szükség. Nem pusztán nemzedékváltásra. A nemzedékváltás a végzetnek, az idő múlásának a másik neve: ehhöz nem kell intellektuális erőfeszítés, magától is bekövetkezik, s a Fidesz–KDNP „új undokai” meg a neonácik is fiatalok.

A leendő ellenzék nem a kormány, hanem csak a rendszer ellenzéke lehet.

Ugyanis a Fidesz–KDNP nemzeti kormánya nem kormány, hanem politikai rendszer, amely egyesíti magában a stabilitást szolgáló állami beavatkozást, a politikának – diktatúrákra jellemző – közigazgatássá változtatását, a pluralizmus redukcióját, az antiegalitarizmust (minden vesztes és kárvallott: „erkölcsi fogyatékos”) és a körkörös etnicizmust (mind a Nyugat, mind keleti és déli szomszédaink „ellenségek”, és „ellenség” mindkét kijelölt faji kisebbség „itthon”). A mai ellenzék semmiféle választ nem ad a válságra. Sokan gondolják úgy, hogy még a rossz válasz is jobb, mint a semmilyen. Benne legalább van gondolat.

A legkeserűbb pesszimizmus is naivan derűlátó, ha szegény hazánkról van szó.

Intelmek kezdő rendszerváltókhoz
(2014. december 12.)

Ifjú entellektüelek, vállaljátok a legnagyobb kockázatot: egy-egy nagy, döntő pillanatban veszítsétek el magatokat. Merüljetek alá a tömeg történelmi kavargásában, hogy később, a vihar után felbukkanva, derűs ég alatt, megújultan találkozzatok ismét magatokkal.1

Fiatal kelet-európai, pl. magyar társadalomkutatók számára – hasonlóan nyugati és déli szaktársaikhoz – a magyarországi establishment két hivatalos ideológiája (a neoliberalizmus, ill. az autoritárius nacionalizmus) egyszerűen nem is létezik már. Nemcsak a szervezetlen tüntetéseken bizonytalanul artikuláló népszónokok vetik el az elmúlt huszonöt esztendőt,2 hanem ennél sokkal brutálisabban a kitűnő Fordulat legújabb, 21. száma (a Helyzet Műhely ambiciózus, magas színvonalú munkája)3 is, amelynek kíméletlen ifjú balos szerzői fütyülnek a nemeslelkű és dúlt keblű disszidens (nálunk: „ellenzéki”) értelmiség intencióira és az avant-garde művészgalerik lázongásaira a Nyugat által szűkmarkúan szponzorált kulturális (ön)gyarmatosítás jellemzése közben, s akik az egész kelet-európai rendszerváltást az induló globalizáció egyik nem szándékolt mellékhatásának tekintik. Némi utólagos kárörömmel veszik szemügyre a disszidens „antipolitika”4 és a tervhivatali (eleinte rejtett) monetarizmus5 groteszk egymásra találását, s nagyvonalúan átsiklanak afölött, hogy 1989/90-ben a legtöbb kelet-európai országban egyik se nyert, hanem velük szemben a nekibúsult sovinizmus; de abban igazuk van, hogy a politikai homlokzat népi segedelemmel történt behorpasztásakor keletkezett porfelhő eloszlása után a korábbi reformer apparátusok különféle frakcióinak képviselői rendeződtek irányzatokba, többek között a birodalmi hegemóntól való függés megítélése szerint.6

Nemcsak ebben a folyóiratszámban, de az egész hasonló irodalomban hiánycikk a megdöntött rendszer rituális erkölcsi meg- és elítélésének kulcsszava, a „diktatúra”. E sorok írója igazában észre se vette pár éve, amikor fölújította a szovjet típusú társadalom államkapitalizmus-elméletét, hogy maga is relativizálja a rendszerváltás mélységét.7 A szöveg hasonlított a mai fiatal utódokéhoz, de a dallam nem. És akkoriban a szereplők intenciói és motivációi még számítottak, akkoriban nemcsak, sőt: nem is elsősorban intézményekről volt szó – a „vállalat” szó alkalmasint nem is szerepelt –, és bár a kizsákmányolás morális elvetése mind a szovjet típusú államkapitalista, mind a piaci jellegű neoliberális kapitalista rendszerek tekintetében határozott volt, a pluralizmus és az alkotmányosság tekintetében még maradtak illúziók. Ennek indoka részben intézményes: szerző készpénznek vette, hogy a posztszovjet társadalmakban a különféle társadalmi érdek- és státuszcsoportok többé-kevésbé szabadon megszerveződhetnek, s nem figyelt föl rá, hogy az ilyen jellegű pluralista szerveződésnek Nyugaton is bealkonyult, a képviseleti elvvel, a parlamentarizmussal, a hatalommegosztással és a többivel egyetemben.

Hiszen szerzőt magát is országgyűlési képviselővé választották, és büszkén-meghatottan foglalt helyet a pastiche boltívek alatt – egyéb hibáiról most nem is szólva. Ezt a rövid, ám ünnepélyes megszakítást követően szerző folytatta azt a tevékenységét, amelyhez világéletében a legjobban értett: az osztályárulást. Az ilyen, emilyen és amolyan hivatalos értelmiséget szokta elárulni szerző; mindegyikből mindig idejekorán (ez a magyar szó nem azt jelenti, hogy „időnek előtte”, hanem azt, hogy „idejében”) kivált, mielőtt még sokra vihette volna.8 Ennek folyományaképpen – szemben oly sokakkal, akik szerint valaminő megfoghatatlan módon „nem is volt rendszerváltás”, vagyis: a dalnok örökbecsű szavaival, „ezek ugyanazok” – a rendszerváltás szerző folyamatos foglalatosságává vált.

Épp ezért bizonyos tanulságok mégiscsak földerengenek. Csak néhányat említek.

I. Az „osztály” politikai fogalmának elhalványulása – ennek oka az osztályok (elsősorban a „szervezett munkásság”-ként értett proletariátus) mint primér politikai szubjektumok földarabolódása, szétszóródása: egyre több európai városban a helyhatóság, a szociális, egészségügyi, oktatási és más közszolgáltatások, a „call center”, valamint a logisztikai és infrastruktúrát működtető félállami korporációk a fő munkaadók – UGYAN csökkentette a hagyományos nagy osztálypártok (röviden: a pártok) értékét és befolyását, MIKÖZBEN a globalizáció és a szabadkereskedelem miatt a multinacionális nagyvállalatok éppolyan közszereplővé kezdenek válni, mint a nemzetállamok (ezt kodifikálná is a TTIP, az európai-amerikai szabadkereskedelmi egyezmény, ha elfogadnák);9 a közigazgatás fő funkcióit egyre inkább kiszervezik „think tank”-ekbe, kutatóintézetekbe, alapítványokba, egyetemi tanszékekre, tudományos és policy konferenciasorozatokba, félfüggetlen minisztériumi kutatóközpontokba, nagy cégek R & D igazgatóságaiba, a választott kormánytól független intézményekbe (számvevőszék, jegybank, ombudsman); egyre nagyobb teret nyer a bírói jogalkotás a formális (országgyűlési) törvényhozás kárára, és egyre nagyobb a kinevezett, constituency (választókör) nélküli, felelőtlen nemzetközi grémiumok, hatóságok hatalma – TEHÁT az egyre kevesebb ember által megválasztott parlamentek s a belőlük vétetett kormányok (kabinetek) szerepe csökken (ráadásul a reprezentativitásuk is egyre kisebb, különféle szociológiai és technikai okokból: ld. pl. koalíciós kormányokban némely marginális párt aránytalan befolyását), MÉGSE hanyatlik a politika normatív értelemben vett osztályjellege.

AZONBAN az indirekt képviselet a szakértelmiségiekből álló apparátusok esetében is érvényesül: egyre több kutatás foglalkozik a legfontosabb apparátusok munkatársainak világnézeti beállítottságával, mert az apparátusok, ill. az elemző- és szakértőfrakciók között politikai harc folyik változó esélyekkel, pl. újabban az IMF és a Világbank vezető közgazdászai egyre kevésbé neoliberálisok, s az ilyen módosulások jelentősége a policy szempontjából alig kisebb, mint az országos választásoké. MIVEL egyre több ember vesz részt közvetlen akciókban, amelyek kívülről befolyásolják a szakpolitikák tartalmát, a küzdelmek fő aktorai: tüntetők, tiltakozók, aláírók – velük szemben sorakoznak a másik oldalon a kormányapparátusi, kutatóintézeti és nagyvállalati szakértők (policy intellectuals).

Magyarországon Orbán Viktor visszahozta a politikai kormányzás elsőbbségét, gyakorlatilag szétzúzta a szakapparátusokat, és a policy intellectuals helyébe pártpolitikusokat (illetve ügynököket) helyezett, ami egyszerre demokratikus és autokratikus megoldás. Demokratikus, sőt: liberális, mert helyreállította a választott szervek szupremáciáját. Autokratikus (önkényuralmi), mert az egyik legfontosabb (modern) kontrollt iktatta ki, amely a politikai kormányzásával szemben fönnállt (az ellenerők hosszú sora – parlamenti ellenzék, bíróságok, helyhatóságok, megyei közgyűlések, autonóm állami szervezetek [Számvevőszék, Tudományos Akadémia, Társadalombiztosító, Versenyhivatal, egyetemek, jegybank stb.] – után). Ha az Orbán-rendszer megbukik, utóda – akárki és akármilyen legyen – nem talál Magyarországon közigazgatást. (Vagy mondjuk diplomáciát és hadsereget.)

A rendszerváltóknak el kell majd dönteniük, honnan toborozzák az új szakapparátusokat, s milyen fölfogású emberekkel töltik majd föl a több tízezer megüresedő helyet – vagy kitalálnak olyan új politikai kormányzást, amely ezeket az apparátusokat részben fölöslegessé teszi. Ha erre nincs terv, a következő kormánynak legföljebb hónapjai lesznek, és Orbán visszatér. (Az orbáni status quo minden másfajta kormányzást kizár.) Hacsak nem semmihez se értő fideszesekkel akarnak kormányozni, ami öngyilkosság lenne. A közigazgatás, a szakapparátusok kormányokon átívelő állandósága, folytonossága, intézményi emlékezete a polgári társadalom egyik fő értéke. A kommunizmus természetesen meglenne bürokrácia nélkül, de ha jól látom, a mostani rendszerváltók nem kommunista forradalomra – az állam megszüntetésére – készülnek.

II. Ebből is látszik, hogy az új társadalmi mozgalmaknak (amelyekről kitűnő összefoglalást olvashatnak a Replika 84. számában)10 Magyarországon nem olyan riválissal kell számolniuk, mint Nyugat-Európában. A szakirodalom szerint világszerte – az Egyesült Államokban is – tapasztalható, hogy már több ember vesz részt tiltakozásokban, tüntetésekben, foglalásokban, petíciókban, népszavazási kezdeményezésekben, közmeghallgatásokon, az új szociális médiákban folytatott vitákban, mint a választásokon. A kiüresedett parlamenti demokráciákkal szembeni bizalmatlanság maximális. A pártok vagy megszűnnek, vagy maguk is előbb-utóbb szakapparátusokká alakulnak. Az állampolgárok elvetik a tőlük képviseleti és érzületi szemszögből idegen, csak a tőkés osztályt, közelebbről: a tőkés nagyvállalatok gazdasági, korporatív, kulturális érdekeit reprezentáló, a multinacionális tőke globális menedzsmentjével mindinkább összeolvadó államhatalmat, ügyeiket közvetlenül saját maguk óhajtják intézni. Az új társadalmi mozgalmak – már 1968 óta – nem kívánnak a szó hagyományos értelmében „hatalomra kerülni”: ehelyett befolyást akarnak szerezni, lehetőleg anélkül, hogy a korporatív-bürokratikus kormányhatalmat legitimálnák, és részvételükkel bővítenék annak manőverezési szabadságát.

Az új társadalmi mozgalmak nem a politikai hatalom természetéről vagy a népi alkotmányosságról, a részvételi demokráciáról vitatkoznak a szakapparátusokkal – ezekről nincs mit vitatkozni az osztályellenséggel –, pusztán egyes ügyekről, bizonyos javaslatok befogadásáról. Ezek a viták persze irányulhatnak jogszabályok vagy alkotmánycikkelyek egalitárius szellemű módosításaira is (különösen a biopolitikai egyenlőség tárgykörében: etnikai- és gender-egyenlőség, bevándorlás, menekültügy, az underclass diszkriminációjának fölszámolása): effélék érdekében – ahol ez jogilag lehetséges – pöröket is indítanak; de alapvetően mégiscsak szubsztantív ügyekről van szó. Az új mozgalmak külső nyomása – időnként a fölvilágosult policy intellectuals rokonszenvétől kísérve – sok helyen megváltoztatta az ökológiai, gender és migrációs joganyagot, s hatással volt a szakapparátusi és bírói mandarinátus irányára és ügyvezetésére is. Az új társadalmi mozgalmak egyetemi értelmisége szövegeket állít elő, éppúgy, mint a politikai kormányzástól mindinkább függetlenedő bürokratikus elit. Komoly elméleti vita folyik az elismerés és az újraelosztás tárgykörében,11 miközben az egyre reakciósabb, primitívebb és korruptabb politikai kormányzás képtelen a kezdeményezésre, és kénytelen meghajolni a bal- és jobboldali populizmusok előtt.12

ÁMDE Magyarországon hiányoznak az új társadalmi mozgalmak ideális partnerei, az állami és korporatív szakapparátusok, mert a szélsőjobboldali kormányzás szétzúzta őket (politikai irányultságukat tekintve ezek az apparátusok leginkább liberálisok voltak, azaz ideológiailag államtalanítók, technikailag, stratégiailag és logisztikailag pedig etatisták, akárcsak a régi reformértelmiség az 1989 előtti pénzügy- és külügyminisztérium, tervhivatal, MNB és KSH ún. háttérintézményeiben; de mindig akadt posztkeynesiánus, szociálliberális kisebbség is). Ez az értelmiségi/szakértői elit az utóbbi négy évben minden hatalmát elvesztette: a pénzügyminisztérium, a munkaügyi és a népjóléti minisztérium, a környezetvédelmi minisztérium, a művelődési és oktatási minisztérium, az autonóm kutatásirányítás – és voltaképpen a külügyminisztérium is – egyszerűen megszűnt. Az állami eszközökkel létrehozott és támogatott nemzeti burzsoázia kormányoz elképesztő számban megszavazott törvényekkel és kormányrendeletekkel; a professzionális értelmiségi csoportok és a kívülállók között nem folyik semmiféle diszkurzív eszmecsere (a modernségre jellemző fogalmi nyelven a modernség fő témáiról).

A politikai beszédmód archaikus. A politikai beszédet – tőlünk keletre és nyugatra egyaránt – a fölvilágosodás beszédtárgyait tovább elemző, ám velük szemben szkeptikus nagy tudósok (Karl Marx, Max Weber, Polányi Károly) eszméi és módszerei dominálják, míg Magyarországon a rég elavult hidegháborús antikommunizmus szókincse a befolyásos: a liberális publicisztika sok ezer cikkben nevezi „kommunistának” a szélsőjobboldali rezsim alapvető karakterét és antiegalitárius intézkedéseit. (Egyébként megjósolható, hogy most – a közhangulat megváltozásával – Szalai Erzsébet és Artner Annamária új, fölöttébb baloldali könyveinek nagy sikerük lesz. Eljött az idejük.) Ha figyelmesen olvassuk az orbánofóbia dokumentumait, láthatjuk, hogy a hivatalos, elitista ellenzékiek voltaképpeni ellenfelüknek az egyelőre még alig létező baloldalt tekintik, amelynek az általuk adott jellemzése az 1952-es helyzetre illik úgy-ahogy, de arra se nagyon. De semmiképpen nem illik Orbánra, akit emiatt teljesen félreértenek. „Államosításnak” nevezik az addig is állami iskolák központi irányítás alá helyezését. „Államosításnak” nevezik pár cég fölvásárlását. (A bolsevik államosítás ellenszolgáltatás nélküli kisajátítás volt. Nagy különbség.)

Minél tovább tart a tüntetéssorozat,13 annál reakciósabbak lesznek a liberális médiák. A kommunizmustól való félelem – amely észszerű reakció volt a polgárság részéről az 1920-as években, de ma csupán eszelős tréfa – jól kialakult, kb. kétszáz éves ideológiai pattern, és politikai agyalágyultsága ellenére világos osztálylogikát követ. A képviseleti rendszer szétzüllésének hátat fordító, általános „felelősséget” és legitimációs funkciót nem vállaló, de a single-issue mozgalmakon túlmutató szociális követelések és hangoztatóik a mainstream ideológiák számára egyszerre testesítik meg az ANTIKAPITALISTA & ANTILIBERÁLIS (és/vagy „nemzetellenes”) mumust.

Miért téves ez a vád, különösen az „antiliberalizmus” vádja?

Főleg azért, mert az új társadalmi mozgalmak nem vonatkoznak közvetlenül, merőlegesen a politikai rendszerre, és annyiban – de csak annyiban! – a fölvilágosodás hagyományát követik, hogy mindenfajta tekintélytől függetlenül követelik ki és gyakorolják a (totális) kritika szabadságát. Ennek alapföltétele a teljes elutasítás (total opposition), ahogyan Herbert Marcuse éppen ötven esztendeje megjelent híres könyve, Az egydimenziós ember megfogalmazta.14 A fölvilágosodás hagyománya, kritikája és önkritikája kétfelé ágazott (liberalizmus & szocializmus), de a baloldali antikapitalizmus emancipatorikus irányú, ezért alapvető intencióiban megvan az eredeti szabadságpátosz – annak ellenére, hogy a mindmáig legnagyobb, mondhatni grandiózus baloldali antikapitalista kísérlet, a szovjet típusú, az ellenkezőjébe fordult, az antikommunisták szerint szükségszerűen és elkerülhetetlenül –, míg a jobboldali, azaz romantikus antikapitalizmus nem kevesli, hanem sokallja a polgári szabadságokat, mert úgy véli, hogy ez utóbbiak atomizálják, mindenfajta közösséggel szembefordítják, szélsőségesen individualistává teszik az individuumot, amint ezt egyszerre apologetikusan és kritikailag bemutatta Marquis de Sade és Friedrich Nietzsche. Marcuse, aki előbb Heidegger tanítványa volt, majd a frankfurti iskola (helyesebben: a kritikai elmélet) részese, kivételes abban, hogy átérzi a romantikus antikapitalizmusban rejlő kritikai potenciál fő ösztönzőit is: ezért a kapitalizmus egyik legnagyobb hátrányának a konformizmust tartja, a másiknak pedig, a kizsákmányolás mellett, az uralmat (domination). Ennek a kétféle kapitalizmuskritikának a konvergenciája jellemzi az új baloldaltól kezdve az antirasszista, feminista, zöld, antiimperialista és békemozgalmakon keresztül az új társadalmi mozgalmakig (amelyek mindezeket a korábbi elemeket fölvették magukba, s azóta is tartalmazzák) a nagy elutasítást mindenestül.

Az új mozgalmak hatalomellenessége nem a felelősség elhárítása, nem a programok hiánya és NEM AZ ÁLLAMFORMÁT ÉS A POLITIKAI RENDSZERT ILLETŐ KÖZÖNY. Legalábbis nem okvetlenül az. A kiüresedett, elitistává, bürokratikussá – vagy rosszabb esetben tőkés érdekcsoportok marakodásává – züllött többpártrendszer iránti (indokolt) megvetés nem antipluralista: ellenkezőleg. A rendszer játékszabályainak betartásával folytatott politikai tevékenység láthatólag nem vezet a szabadság kiszélesítéséhez; a rendszer mindent magához rohaszt. Mellesleg: az Eszmélet 103. számában (a friss eresztés kitűnő: egyre jobbak a kritikai baloldal magyarországi folyóiratai!) Giovanni Arrighinak a félperifériáról szóló emlékezetes írásából15 emeli ki Éber Márk Áron (nem szó szerint idéz, hanem célzatosan, élesen értelmez): „A parlamentáris demokrácia kiépítésének és stabil fenntartásának feltétele a centrum oligarchikus vagyona”16 – amellyel a periféria és a félperiféria természetesen nem rendelkezhet. Közhely, hogy a parlamenti „demokrácia” (tkp. szabadelvű-alkotmányos jogállam) az erős, gazdag, nagy hagyományú, többnyire nyugati országok privilégiuma, ami éppenséggel nem indokolja a kelet-európai liberálisok ájult Nyugat-tiszteletét: tudtommal demokraták nem szoktak kiváltságokat csodálni. Mindenesetre a „fölzárkózás”, „beérés”, „nyugatosodás” meglehetősen sekélyes ideológiáinak („mikor leszünk végre »normális« ország?” és egyéb szamárságok) végre-valahára befellegzett.

Tehát az idősebb és középkorú liberális demokraták unalmas óhaja, hogy a 2014. őszi-téli tüntetők (1) ismerjék el a totális kudarcot vallott rendszerváltás (1988–1990, ill. 1990–2010) érdemeit, és (2) vagy maguk alakítsanak kormányzati alternatívát nyújtó parlamenti pártot, vagy támogassák és újítsák meg, alakítsák át a már létező parlamenti ellenzéki pártokat: értelmetlenség. Annak ellenére abszurd, hogy a tüntetők követelései – amint arra korábbi fölszólamlásaimban már utaltam – tartalmilag egyáltalán nem mennek túl a kapitalista „liberális demokrácia” keretein (inkább a berendezkedéssel való visszaélést, a rendszer nyilvános alapelveinek cinikus és arrogáns megszegését sérelmezik, az osztó igazságosság alkotmányos [és a nálunk is hatályos, becikkelyezett, honosított nemzetközi jogi] normáinak az otromba megsértését, régi szóval: „a torzulásokat” panaszolják föl). Igaz ugyanakkor, hogy formailag – ami ugyanannyira fontos – mégis túllépnek ezeken a kereteken: mert a tiltakozó mozgalom elutasítja a hatalmat.

Azt harsogják ugyan, hogy „Orbán, takarodj!”, de világossá tették, hogy egyéb hatalmi aspiránsokat sem kívánnak soha támogatni. A polgári társadalom sajátos hierarchia- és rendfogalmainak az összeomlását tapasztalhatjuk. Az uralkodó osztály politikai előítéleteinek a szemszögéből fölfoghatatlan, hogy valaki politizál, de nem akar hatalmat (és nyilvánvalóan senki nem javasolja a munkásosztály hatalomátvételét se, ami természetesen lehetetlen is volna, hiszen a proletariátus mint politikai szubjektum megszűnt; a marxisták – a marxizmus történetében először – a proletariátus távollétében alkotnak elméleteket és politizálnak; ám a marxizmus ma is [vagy megint] itt van, és kulturálisan ismét olyan erős, mint az 1920-as vagy az 1960/70-es években; egyébként ez is magyarázatra szorul).

Az új mozgalmaknak – szerintem – ki kellene tartaniuk amellett, hogy csak a maguk teremtette (részvételi, horizontális, antihierarchikus, spontán, intézményellenes) keretek között artikulálják politikájukat, miközben szembesítik a hatalmat (ezen nemcsak a kormányt értjük) a közös, nyilvános elvekkel, és új elveket is javasolnak a társadalomnak, amelyek bevezetésére vagy elvetésére csakis maga az egész társadalom jogosult, nem a képviselet rendszere, miután ez utóbbi elfogult az uralkodó osztály érdekei, életérzése, világnézete: a neoliberalizmus javára, amelynek a fő pillére – minden ellenkező (hamis) állítás dacára – ma is a polgári nemzetállam, mely szuverenitását megosztja (mint a bécsi kongresszus óta mindig is megosztotta) a nemzetközi gazdasági és jogalkotó szervezetekkel.

III. Az Orbán-rezsim (és a hozzá hasonló félperifériás, antidemokratikus, „illiberális” államberendezkedések) fő hivatkozási alapja „a nemzeti öncélúság”, a függetlenség és önrendelkezés eszmeköre. ENNEK VAN NÉMI DEMOKRATIKUS JOGOSULTSÁGA. Ha ugyanis ellenezzük, hogy illegitim (nem általunk választott, nekünk nem felelős, számunkra nem transzparens) intézmények irányítsanak bennünket, az ilyen intézmények közé tartoznak (természetszerűleg) a külföldi államok és a külföldi (vagy transznacionális) nagyvállalatok is. A választók valamiféle megbízást az országgyűlési és a helyhatósági (testületi) többségnek meg a közvetlenül választott polgármestereknek adnak, továbbá az Európai Parlament képviselőinek. Más államok és kormányok beleszólása problematikus, és alapja nem más, mint a gazdasági, katonai, kulturális és politikai erő, amelyet – mint baloldaliak – ismerünk, de nem ismerünk el. Ennyiben és eddig a magyarországi (radikális jobboldali, nacionalista és etnicista) kormánynak igaza van. Ámde a nemzeti függetlenség alaktalan absztrakció. Ceauşescu Romániája is független volt, sikeresen egyensúlyozott a Szovjetunió, a Kínai Népköztársaság és a Nyugat között (sajnos majdnem negyedszázadig élvezte a Nyugat erős támogatását, s ebből vagy tíz évig a nagy tiszteletét is, éles szovjetellenessége miatt; s bár ezt a romániai liberálisok nem veszik észre, a „demokratikus” álarcban föllépő romániai oroszellenesség Ceauşescu – és persze a Vasgárda – hagyatéka). A Ceauşescu-féle masszív iparosítás és urbanizáció kezdeti sikerei ellenére mégse lehet állítani, hogy diktatúrás nemzeti államának a kis országok történetében páratlan mértékű önállósága hasznára vált volna Románia népeinek; az élet a Szovjetuniótól függő kádári Magyar Népköztársaságban (de még az NDK-ban is) jóval kellemesebb és szabadabb volt. Ennek ellenére: A POLGÁRI DEMOKRÁCIA ALAPFORMÁJA A NEMZETÁLLAM, amely egyértelmű legitimációs és felelősségi struktúrák nélkül nem működtethető. Az Orbán-rezsim abban se téved nagyot, hogy ha a magyarországi vállalatokat és „lakossági” ügyfeleket kiszolgáló bankrendszer zöme külföldi tulajdonban van, akkor a külföld gazdasági ingadozásai a bankokon keresztül átterjednek Magyarországra is. A kérdés mindössze – mindössze! – az, hogy amennyiben sikerül önállósulni, a kivívott cselekvési szabadságot a magyar nép érdekében használják-e föl vagy sem. Úgy tetszik, hogy nem. Ám ettől még mindaddig, amíg nemzetállamok fönnállnak, a függetlenség demokratikus igénye nem helyezhető hatályon kívül.

Jelenlegi politikai küzdelmeinket a magyarországi médiák (s részben a külföldiek is) „Kelet” és „Nyugat” harcaként fogják föl – teljesen alaptalanul. A szembeállítás még akkor se volna plauzibilis, ha a küzdelem egyértelműen a „liberális demokrácia” meg a százhúsz százalékos „piaci modell” helyreállításáért folynék, mint ahogyan persze nem azért folyik (mint Petőcz György beszámolt róla,17 legutóbb maga a Liberális Internacionálé is a keynes-i jóléti modell, azaz az állami újraelosztás és a gazdasági beavatkozás mellett foglalt állást18). A liberális kapitalizmus modellje – helyi kulturális variációktól bízvást eltekinthetünk – nemzetközi, bár a periférián és a félperiférián (mint hazánkban is), ahol az elmaradottság és az egyenlőtlenség miatt A RENDSZER FORMÁLISAN LEGITIM, DE NEM HEGEMONIKUS (a többség nem hiszi, hogy az uralkodó osztály mindenki nevében beszél, és azt se, hogy a hatalmi rendszer a közjót és a közérdeket szolgálja), a stabil működés érdekében még több autoritárius kényszerre van szükség, mint a gazdag tőkés centrumban.

Amikor „a magyar progresszió” a XX. század elején Nyugat és Huszadik Század (no és persze: Szocializmus) címmel indította el mindent megváltoztató folyóiratait, akkor a nyugati modernség apológiájának a főnemesség és a cs. kir. „közös hadsereg” uralma alatt álló félfeudális Magyarországgal szemben volt némi létjogosultsága. A hűbéri viszonyokkal szemben összefogó antikapitalisták és polgári demokraták (ill., amint Ady mondta, a „két meggyőződésű emberek”,19 akik az országnak a szabadgondolkodó, pozitivista, világias, haladár polgári demokráciát kívánták, holott lelkük mélyén már túlléptek rajta az anarchizmus, a szocializmus és a misztikus forradalmiság irányában) a Nyugat, mindenekelőtt az akkori Franciaország mintáját akarták követni (mint minimumot), szemben a Romanovok, Habsburgok, Hohenzollernek és Tiszák korhatag ancien régime-jével. (Ennek az elmaradottságnak a fő szimptómája Ady szemében az antiszemitizmus volt, amelynek a funkciója egyébként azóta se változott.)

A mai pesti médialiberálisok Nyugat-kultusza azonban okafogyott. Először is, ma már mégse lehet a liberális rezsimek történetét szemügyre venni anélkül, hogy a GYARMATOSÍTÁS iszonyatait belefoglalnánk az összképbe. Minden modern rezsim követett el népirtást, nemcsak a fasiszta és bolsevik diktatúrák: azt talán mégse mondhatjuk, hogy a liberális nagyhatalmak által végrehajtott genocídium nem számít, mert az áldozatok színesbőrűek. A francia, belga, brit, holland, portugál gyarmati birtokokon még a második világháború után is került sor pokoli mészárlásokra, tömeges deportálásokra, önkényes kivégzések ezreire – s elvégre mi azoknak az ANTIKOLONIALISTA ÚJBALOLDALIAKNAK vagyunk az utódai, akik Franciaország algériai rémtettei és az Egyesült Államok borzalmas vietnami háborúja miatti erkölcsi fölháborodás miatt lettek azok, akik. Az afganisztáni és az iraki háború is igazolhatatlan, márpedig ebben már a kelet-európai NATO-tagállamok is részt vettek, ha csak jelképes mértékben is.20 Mindezeket a katonai akciókat a liberális-demokratikus rezsimek közvéleménye vagy lelkesen támogatta, vagy passzívan eltűrte, de megakadályozni nem tudta. Nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy a tőkés centrum (nyugati) nagyhatalmai sikerének egyik titka a gyarmati terjeszkedés (imperializmus) volt, amint az már rég ismeretes Rudolf Hilferding, Rosa Luxemburg, Nyikolaj Buharin és Vlagyimir Iljics Lenin idevágó klasszikus műveiből.21

A modern (antitotalitárius, emberi jogi) liberalizmus egyik fő ihletője, Hannah Arendt is kimutatta, hogy a náci „fajelmélet” egyik forrása az imperializmus fénykorának döntő jelentőségű legitimációs ideológiája, a fehér fölsőbbrendűséget álbiológiai álérvekkel alátámasztó rasszizmus volt.22 Innen származnak a vagy nettó rasszista, vagy kulturális „orientalista” (Edward Said) klisék az ázsiai tohonyaságról és szolgalelkűségről, a cár atyuska korbácsára áhítozó orosz mazochizmusról, a balkáni züllöttségről stb., amelyekkel szégyenszemre tele van a liberális pesti sajtó. Médialiberális kollégáink azt hiszik, az oroszellenes nacionalizmus valaminő értelemben „jobb”, mint a magyar reakció köreiben szokásos – konteós (összeesküvés-elméleti) árnyalatú – Amerika-ellenesség, Nyugat-gyűlölet és szabadságellenesség. Nem szólva az öngyarmatosító és öngyűlölő „európázásról”, az olyan jóindulatú birodalmi projekt szubaltern kultuszáról, amelyben az adakozó európai pályázatok megteremtik az alacsony bérű perifériára települt nyugati vállalatok helyi infrastruktúráját a nyugati adófizetők pénzéből, vagyis annak a projektnek az ajnározásáról, amelynek a fő célja kiküszöbölni a konkurenciát és bővíteni meg serkenteni a nyugati exportcikkek perifériás fogyasztási piacát (ugyancsak a nyugati adófizetők pénzéből), s amely a nyugati munkaerőgondokra a keleti oktatás fejlesztésével és a migráció szelektív, indirekt irányításával válaszol. A „perverz nacionalizmus” is (azaz a saját magunkkal szembeni, „nyugatias” nacionalizmus, ahol az orientalista öngyarmatosító szimbolikusan a nyugati gyarmattartó általa [tévesen] elképzelt civilizációs eszméivel azonosul) nacionalizmus, bár a kelet-európai „komprádor”, gyarmati liberálisok erről is azt hiszik, hogy jobb.

DE TÉVEDNEK.

NEM JOBB.

Akkor se jobb, ha senki nem vitatja: az európai integráció, amelyen belül a kelet- és délkelet-európai szegény országok függő és alárendelt helyzetben vannak, olyan keretet nyújt (jó bizonyíték rá a Tavares-jelentés), amely bizonyos mértékig garantálja a polgári jogrend érvényesítését és enyhíti a diktatúrás önkény fenyegetését. Nyugat- és északnyugat-európai segítség nélkül (erre utal az egyik pesti tüntetés szellemes, a történelmi jobboldalt parodizáló transzparense: „MAGYAR-NORVÉG KÖZÖS HATÁRT!”)23 – és tegyük hozzá: a Soros Alapítvány támogatásai nélkül – az autoritárius önkény által támadott magyarországi „civil társadalom” független intézményei, az NGO-k gyöngécske ellenbürokráciái, az ellenkultúra „jó helyei” nem maradhatnának fönn; ez tagadhatatlan. (Ebből kifolyólag a parlamenten kívüli oppozíció – röviden: PKO – vezető aktivistái értékes idejük jelentős részét őrjítő pályázatírással kénytelenek tölteni.) Ez a függő helyzet viszonylagos pozitívuma, amely nem tehet bennünket vakká az EU birodalmi dinamikája, a nemzetek fölötti liberális, ám apolitikus, joguralmi éthosszal és bürokratikus pátosszal átitatott hegemónia megalkotásának folytatólagos kísérlete iránt. (S látnunk kell azt is, milyen negatív szerepet játszik az EU a görögországi válságban.24 Ez – sajnos – intő példa.)

Kétségtelenül probléma, hogy az amerikai kormány által kirobbantott „kitiltási botrány”25 alkalmat adott a korrupcióellenes fölháborodásnak, a nyugati diplomácia pedig olyan témákra röpült rá, mint a „norvég alapos” magyarországi NGO-k elleni gyalázatos kormányzati támadás.26 Ezen aligha lehet segíteni, mert ebben szétválaszthatatlanul összevegyül némely nyugati kormánykörök őszinte emberi jogi meggyőződése az ugyancsak őszinte katonapolitikai, geostratégiai, gazdasági szempontokkal; de hát a liberális imperializmus nem újdonság. Ugyanakkor nem szabad megfeledkezni róla, hogy az Egyesült Államok, Franciaország és Nagy-Britannia milyen diktátorokat támogatott (pl. az említett Ceauşescu elnököt mindhárom állam: Kelet-Európa történetében senki másnak nem volt ekkora nyugati ázsiója, még Titónak se – az angol királynő a Buckingham-palotában adta át neki a Bath-rendet, Nixon és de Gaulle is látogatta és magasztalta –, nem szólva a harmadik világbeli puccsistákról és tömeggyilkosokról, akiket ugyancsak lelkesen szponzorált a neokolonialista Nyugat), úgyhogy nem kell nagyon meghatódni. A Magyar Nemzet szerint a tiltakozó mozgalmat a CIA és Soros szervezi – a lap jól lerántotta a leplet Sorosról, kiderítette, hogy az apját úgy hívták: Schwartz Tibor, hallottak már ilyet! –, ennél közhelyesebb rágalom kevés van; abban azonban nem csalatkozik a szerk., hogy Orbántól külföldön már szinte mindenki szeretne megszabadulni – elsősorban azért, mert kiszámíthatatlan partner, másodsorban azért, mert útjában áll az oroszellenes új hidegháborúnak, harmadsorban pedig azért, mert a magyarországi alkotmányos-szabadelvű jogállam (amit nálunk érthetetlen tévedésből „demokráciának” szoktak becézni) gyilkosa.

De ez a fontossági sorrend.

Ez aligha meglepő. Nekünk azonban nem a nyugati diplomáciák érdekartikulációi és befolyásnövelő kalkulációi meg a multinacionális nagyvállalatok bevételei és terjeszkedési tervei számítanak – ha ez mégis így lenne, helytelen volna, és én ellenezném –, hanem az átmenet valamely egyenlőbb, igazságosabb, morális érzékenységében kevésbé megbántott, kevesebb szenvedésre kényszerített, kevésbé manipulált, inkább a személyes és csoportos autonómiákra alapozott társadalomba.

IV. Ha a tiltakozó mozgalom nem akarja megismételni a múltkori rendszerváltás hibáit, akkor nyomást kell gyakorolnia a magyar kapitalizmusra, hogy módosuljon a gazdaság- és szociálpolitikája, és változzanak a nagy állami rendszerek (nemcsak az ún. ellátórendszerek) is. Ha a tiltakozó mozgalom nem akarja megismételni a korábbi nyugati és déli új társadalmi mozgalmak hibáit, nem ragadhat le a sokféle single issue szervetlen egyvelegénél. Tehát: amint erre korábbi írásaimban már utaltam, mindenekelőtt ki kell kényszeríteni, hogy maradjon abba a szegényeknek a társadalmi-gazdasági szerencsétlenségen is túlmenő állami üldözése, zaklatása, bántalmazása; vissza kell állítani a legalább 18 hónapig folyósítandó munkanélküli-segélyt; AZONNAL FÖLSZÁMOLNI A GYALÁZATOS KÖZMUNKÁT (nyilvánvaló: a közmunkát mint a megszűnt munkanélküli-segély kötelező ellentételezését szükséges megszüntetni, de a munka ettől még fölkínálható a segélytől függetlenül, azon fölül); azonnal megszüntetni a szociális segélyezés diszkriminatív formáit és önkényes odaítélésének a lehetőségét, leállítani a kilakoltatásokat, azonnal újratárgyalni a Munka Törvénykönyvét és a sztrájktörvényt (jó jel, hogy a Liga Szakszervezetek és a PM ezt máris követelik, de nincs hozzá elég erejük); haladéktalanul helyrehozni a tönkretett gimnáziumi- és fölsőoktatást és föloszlatni a fasiszta korporációk („hivatásrendi szervezetek”) mintájára létrehozott Nemzeti Pedagógus Kart a maga kötelező tagságával (ami mellesleg alkotmányellenes, de ugyan ki törődik manapság evvel). Ezeknek és hasonló követeléseknek kellene a tömegtüntetések homlokterében állaniuk. Továbbá követelni kell a progresszív adónak a korábbinál sokkal igazságosabb helyreállítását (az ún. egykulcsos adó gyors megszüntetését), a magas forgalmiadó-kulcs leszállítását (a legszükségesebb élelmiszereknél, alapvető szolgáltatásoknál előbb-utóbb lehetőleg nullára), valamint a tőke – áttekinthető és NEM politikailag elfogult, stratégiailag jól tervezett – adóinak emelését. Ipari, szolgáltatási és közszolgálati bér- és nyugdíjemelésre is szükség van. (Mellesleg a sok „visszaállítás” azt is megmutatja, hogy bizony mégiscsak van némi különbség a 2010 előtti és utáni állapotok között, akkor is, ha a korábbi kormányzás az Orbán-rezsimet előkészítő lépéseit ugyancsak elítéljük.) Véget kell vetni annak az öröknek tetsző állapotnak, amelyben a gazdagok vetik ki (másokra) az adókat, nyilván nem a saját kárukra, az állam pedig felelőtlenül pazarol, miközben milliók éheznek. Ugyanakkor tudnunk kell, hogy a jóléti állam minden változata (tehát nemcsak a XX. század közepén bevezetett variáns) sokba kerül, emiatt – amint korábban már megírtam – adókat kell emelni, de elsősorban a tőkés társaságok és a leggazdagabbak adóit, ha ez nem is lesz elegendő.

Amennyiben nem ezek a törekvések állnak a tiltakozások fókuszában, a Mozgalom (ezt a rövid megnevezést javasoltam nemrég) óhatatlanul belesüllyed az önző burzsoá – vagy ahogy ezt Magyarországon eufemisztikusan nevezik: középosztályi – osztálylogika mocsarába.

És itt érkeztünk el a Mozgalom legnagyobb sikeréhez, amellyel kapcsolatban súlyos aggályaim vannak: a korrupció kérdésköréhez. Ez váltja ki a legnagyobb – tegyük hozzá: teljesen indokolt – fölháborodást.

Először is legyünk őszinték: a korrupció, bármennyire pimasz, elborzasztó, egyben komikusan bizarr, nem tétel a teljesen törvényes kizsákmányolás és az ugyancsak törvénybe iktatott antiszociális kormánypolitika tényeihez képest.

Másodszor: az az igazsághozás, amelyet a Mozgalom implicite követel, a népítéletek hangulatában igazságszolgáltatási (közelebbről valószínűleg ügyészségi) diktatúrához vezethet az Orbán-rezsim valószínű bukása után, amelyben nem lehetetlen, hogy kipécézik a legszemtelenebbül vagyonhalmozó jobboldali politikusokat, tekintet nélkül a pártatlanság és az igazságosság, arányosság és méltányosság követelményeire. (Rettentő párhuzamokat mutat a csakugyan független romániai Korrupcióellenes Ügyészség kormányokat buktató és kormányokat beiktató működése, amely a népszuverenitás leghalványabb fogalmát is eltörli.)27 Ha a rendszerváltás után lecsuknak néhány elbizakodott jobboldali kormányférfiút (és a rend kedvéért melléjük pár szociálliberálist is), az – ha az eljárás jogszerű és méltányos – talán nem nagy baj, de azt az illúziót ébresztheti, hogy a társadalom igazságos lett, ami nevetséges. Nem néhány ízléstelen úszómedencés villa az oka a magyarországi szegénységnek, és az elkeseredésből táplálkozó bosszúvágyban nem találok semmi szépet. Akkor se, ha magam is mulatok a szorult helyzetbe került újgazdag, újreakciós politikusok vulgáris mohóságán és kacagtató, arcátlan mentegetőzésein. (Ezeknek a fószeroknak nincs semmi veszélyérzetük, és ebből még nagyon nagy baj lehet.)

Ám sokkal több bajt okoz az Orbán-rezsim által bevezetett autoritárius, számos önkényfajtát legalizáló vagy megengedő, a szabadságból és egyenlőségből rossz tréfát faragó jogrend – az igazságtalan, ám törvényes (legális, bár nem legitim) kényszer –, mint a valóban tűrhetetlenül elharapózott jogsértés. Az, hogy a mintegy 600 fideszes polgármester tetszése és belátása szerint osztogathatja vagy tagadhatja meg (törvényesen) a szociális segély kiosztását, ezerszer nagyobb disznóság, mint az ismeretlen forrásokból milliárdossá vált senkiháziak pöffeszkedése. (Abból sincs a társadalomnak nagy haszna, hogy a Zuschlagokat és Simon Gáborokat és Hunvaldokat leültetik.)28 Ha a Mozgalom megragad a fölszínen – az állítólagos „maffiaállam” fölszínén –, megjósolható, hogy nem megy semmire. Nem „a lopás”, hanem az igazságtalan – és már Orbán előtt is igazságtalan – adótörvények miatt nem bírjuk fizetni az adót. (Meg persze – elsősorban – a globális gazdasági válság miatt, és mert az ipari termelés az alacsony átlagbérű és magas technikai színvonalú Ázsiába húzódik. A nemzetközi kapitalizmus kivágta az abszurd irracionalitás legmagasabb C-jét.)

Ezeken a problémákon rövid távon CSAK AZ ÁLLAM segíthet. (S ez keserves vallomás olyan antietatistától, amilyen a szerző.) De nem ez az állam.

Mivel Magyarországon egyelőre még nagyon erősek a liberális előítéletek, számolnunk kell ellenvetésekkel. Az érett kapitalizmus gramsciánus értelemben „hegemón” jellegét az a benyomás támogatja, hogy a disztribúciót – a tényleges egyenlőtlenség ellenére – személytelen, „objektív” mechanizmusok látják el: a piac és a jog. A „joguralom” doktrínája szerint a jogállamban nem személyek vagy embercsoportok, pl. osztályok uralkodnak, hanem a törvények, azaz szövegek. Az érett kapitalizmusban ezek a törvényszövegek szabályozta, személytelen folyamatok fairnek, méltányosnak tűnnek, amennyiben a piac, amint mondani szokták, csakugyan „torzítatlan”, azaz az elosztási folyamatokba nem avatkozik be partikuláris (személyi vagy csoportos) elfogultság. A verseny AZ ERÉNYT (rátermettséget, ügyességet, technikai tudást, gazdasági hozzáértést, vállalkozó szellemet, szorgalmat) JUTALMAZZA objektív, személytelen kritériumok (pl. ár, kereslet) formájában. Még a válságok kiváltói is objektív, személyfölötti ellentmondások. Ugyanígy az élő jogot is absztrakt elvek korlátozzák és orientálják; ezek halmazát nevezik „láthatatlan alkotmánynak”. Ebből kifolyólag a piac és a jog elvont, személytelen, objektív szabályaiba való politikai intervenció – pl. az egyenlőség és a népjólét érdekében – szubjektívnak, önkényesnek, a szabályrendszerek összekutyulásának tetszik. Ha a fairness egyik ismérve az elvontság (politikamentesség), akkor az egalitárius állami redisztribúció (újraelosztás) – amely morális elveknek engedelmeskedik (habár ezek is elvontak, hiszen minden emberi lény egyenlő értékéből indulnak ki) – „szubjektívnak”, „részrehajlónak”, azaz unfairnek fog látszani. (Meg persze méregdrága lesz.) Ezeknek a különféle logikáknak az összeegyeztethetetlensége a kései kapitalizmus kiküszöbölhetetlen sajátossága.29

Ahogy Habermas írja (kontra Lukács): „[…] Horkheimer nem kívánja minden további nélkül elfogadni a hegeli (vagy hegeliánus marxista) Kant-kritikát: egyetért Weberrel abban, hogy az elméleti és a gyakorlati ész kettéválása – hogy a racionalitás az igazság, a normatív helyesség és a hitelesség vagy őszinteség érvényességaspektusaira darabolódott föl – az elveszett totalitáshoz, az egységes léthez való, akár dialektikus vagy materialista visszanyúlással sem vonható vissza.”30 Tévedés volna úgy föltüntetni, mintha a részrehajlás egyszerűen igazolható lenne az igazságosságra történő hivatkozással, vagy hogy a piaci racionalitás ne szenvedne sérelmet az egyenlősítő állami beavatkozással. (Az empirikus ellenvetés, amely szerint a bürokratikus polgári államban amúgy sem létezik tiszta, „torzítatlan” piaci racionalitás, ezen a normatív szinten nem jön számításba.) Ezeket a súlyos konfliktusokat ELHALLGATNI: BŰN. A tiltakozások – esetleges – egalitárius nyomásgyakorlása tehát csakugyan kockázatokkal jár; ezeket azonban szerintem igenis érdemes vállalni.

A Mozgalom megoldatlan dilemmáit szépen illusztrálja, hogy az egyik pesti tüntetés nagy sikerű szónoka, a neoliberális piaci fundamentalista Kész Zoltán, a népszerű fiatal gimnáziumi és egyetemi tanár a lejáratott parlamenti balközép támogatásával képviselőjelöltként indul a veszprémi időközi választáson.31 Ez a gesztus egyrészt a támogató pártok elavult politikai kultúrájával,32 másrészt a jelölt egyszerre divatjamúlt és helytelen gazdaságpolitikai nézeteivel kompromittálja a tiltakozó mozgalom rendszerellenes karakterét. És legfőképpen azért kompromittálja, mert közben mindenki számára világos: a parlamenten keresztül nem kínálható kiút a jelenlegi nyomorúságból és megalázottságból. A Mozgalom a képviseleti rendszertől szinte automatikusan elmozdult a részvételi, direkt demokrácia felé – mint minden informális rendszerellenes-rendszerkritikai mozgalom –, és ha mégis hatalmat akar szerezni (amin csak szépségflastrom, hogy Kész dr. „független” képviselő lesz, hiszen a parlamenti kultúra működése folytán óhatatlanul a balközép ellenzék részét fogja képezni), akkor éppen abba keveredik majd bele, amitől undorodik.

A Mozgalom nem szervezet, hogy elhatárolódjék egyik részvevőjének politikai akciójától, de úgy látszik, nem volt elég erkölcsi tekintélye ahhoz, hogy az akciót megakadályozza. Vagy szervezőinek nincs elég intellektuális ereje belátni, hogy ilyesmit (szerény nézetem szerint) nem szabadna engedniük, miközben a József nádor téren és a Kossuth téren a többpártrendszerű parlamentarizmus (tagadhatatlan) csődjéről beszélnek a szónokverseny nyertesei. A direkt akció és a részvételi (közvetlen) demokrácia hívei nem legitimálhatják az elmúlt 25 év politikai szokványát, s ezen belül is a neoliberális verziót. Hacsak nem a puszta (és üres) nemzedéki szempont vezérli őket.

V. Valamit a harcmodorról. Szeretném jelezni viszolygásomat a szimpla gyűlölködés olyan megnyilvánulásaitól, mint Mester Iván „pszichológiai” portréja Orbán Viktorról,33 amely fölületesen plauzibilis föltételezéseket tartalmaz, amelyeknek az ellenkezőjét is épp ilyen hatásosan meg lehet írni. Ez önmagában is helytelen: semmilyen dehumanizáló „kritikát” nem szabad elfogadni. SENKIRŐL. Magam is élesen szoktam bírálni a magyar állam vezetőjét, de ennek semmi köze nem lehet Orbán személyének szimbolikus megsemmisítéséhez. Tisztában vagyok avval, hogy a Marie Antoinette elleni szörnyű pornográf pamfletek óta az ilyesmi (sajnos) hagyományosan része a forradalmi propagandának, de a terjedelmes történeti szakirodalomból azt is tudom, mekkora része van az efféléknek a forradalmak totalitárius fordulataiban. Másrészt: a Fideszre milliók szavaztak, velük együtt kell élnünk a következő évtizedekben, sőt: meg kell nyernünk őket a radikális demokrácia ügyének; Orbán dehumanizáló gyalázásával saját énjük, élettörténetük fontos elemét mocskoljuk, márpedig ez esztelenség. (Erre egy velem ellentétben liberális-kapitalista restaurációt sürgető, kitűnő publicista is rámutatott.)34

A rezsim és vezetői ellen hihetetlen düh halmozódott föl, amelynek a kitörése máris egyféle „tisztító vihar”. Ez ellen egyetlen szavam sincs. De a politikai haragnak a rendszerre kell koncentrálódnia, akkor is, ha könnyű és kézenfekvő a közfölháborodást kiváltó politikusok alakjában megszemélyesíteni a rezsimet, majd epés utálkozással levezetni az indulatokat. Például nehéz megállni, hogy a politikusok, újságírók és mások „drogtesztjét” javasló, agresszívan népellenes VIII. kerületi fideszes polgármestert, kormánypárti vezetőt, akinek szemlátomást elment a szép esze, ne söpörje el a gúny és megvetés orkánja;35 nekünk azonban a közeljövő új demokráciájára kell gondolnunk – amelybe beleértendők a termelési demokrácia elemei is, minimum a dolgozók (német mintájú) beleszólási joga (Mitbestimmungsrecht) a vállalatok működésébe –, arra a demokráciára, ahol a nép folytonos tanácskozása és intézményesítendő KÖZVETLEN (többek között PLEBISZCITÁRIUS JELLEGŰ)36 hatalomnyilvánítása kell hogy döntővé váljék a valószínűleg részben megmaradó képviseleti (közvetett) elemek mellett és fölött. Az ilyen radikális demokrácia megköveteli az embertársaink, honfitársaink, polgártársaink iránti tiszteletet, s ebbe beleértendők ellenfeleink is. Bőven elég, ha a gyűlölt rezsim vezetői – netáni vereségük után, amire azért még mindig nem lehet mérget venni; de éppen ezért kell már most szóvá tenni mindezt – szerényen visszavonulnak a magánéletbe; a mindenfelé észlelhető bosszúvágyat csillapítani kell.

A tiltakozó mozgalom egyik legjelentősebb eredménye a magyarországi szakszervezetek föléledése. Amikor ezeket a sorokat írom, úgy föst, hogy a költségvetés elleni, 2014. december 16-i tüntetésen minden szakszervezeti konföderáció részt vesz, és a 2015. január 2-ai tüntetéshez is csatlakozik mindegyikük. Nem lehetetlen, hogy sok évtizedes szünet után A MAGYAR MUNKÁSSÁG MEGJELENIK AZ UTCÁN. Ez a fejlemény tovább mélyítheti a résztvevő csoportok között a közös ellenféllel szembeni kollektív politikai szenvedély által egyelőre eltakart, de nem titkolható és nem titkolandó érdekellentéteket.

Én itt csak arra hívhatom föl a Mozgalom figyelmét, hogy az érvényesítendő érdekek között erkölcsi ELSŐBBSÉGET élveznek azoké, akiknek a legrosszabbul megy a soruk. Nem föltétlenül azoké, akik elég szabadok hozzá, hogy többször is kimenjenek a térre. A legnagyobb szükséget szenvedők biztosan nem lesznek ott: a magyarhoni falusi gettókból az alultáplált, halálra ázott-fázott, tönkrement öregek és gyerekek, a városok körüli fagyos erdőkből a hajléktalanok, az állástalanok a külvárosok kopott, fűtetlen lakásaiból. Rájuk kell gondolni. Rajtuk kell a leghamarabb segíteni. És azokon, akik egy sztrájkkal megállíthatják ezt az egész ördögi mókuskereket. És akiknek nincs mobiltelefonjuk, hogy magasra emeljék, ámulatba ejtve az egész világot.

VI. Végezetül be kell számolnunk a kelet-európai konzervativizmusnak az okfejtésünk elleni legkomolyabb érvéről. „Abból […], ahogyan az orosz író szemléli az emberi bűnt és a törvényszegést, világosan látszik, hogy semmiféle hangyaboly [értsd: szocializmus], a »negyedik rend« [a proletariátus] semmiféle diadala, a szegénység semmiféle fölszámolása, a munka semmiféle megszervezése nem menti meg az emberiséget az abnormalitástól, következésképpen a bűntől és törvényszegéstől sem. […] Nyilvánvalóan világos és egyértelmű, hogy a rossz mélyebben rejlik az emberiségben, mint ahogy azt a szocialista doktorok föltételezik, hogy a rossz semmilyen társadalmi berendezkedésben nem kerülhető el, hogy az emberi lélek mindig ugyanaz marad, hogy az abnormalitás és a bűn belőle magából származik […], hogy még nincsenek és nem is létezhetnek doktorok, de még végső bírák sem, hanem Ő van, aki azt mondja: »Enyém a bosszúállás, én megfizetek« (vö.: Róm. 12, 19). Egyedül Ő ismeri e világ teljes titkát és az ember végső sorsát. […] Magának az emberi bírónak pedig tudnia kell magáról, hogy ő nem a végső bíró, hogy maga is bűnös, hogy a mérleg a kezében abszurdummá változik, amennyiben ő maga, a mérleget a kezében tartva, nem hajol meg a most még megoldhatatlan titok törvénye előtt, és nem folyamodik az egyetlen kiutat jelentő megoldáshoz – az Irgalmassághoz és Szeretethez.”

Ez részlet Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkijnek az Anna Karenináról írott bírálatából.37

Megrendítő szavak. A kérdés azonban megmarad – és ez a kérdés már Dosztojevszkij életében kirajzolódott, és ő tudott is róla –: ha ez talán így is áll, következik-e belőle a földi tekintélyek előtti meghajlás, és nem követel-e inkább a részvét, ha tetszik: az irgalom társadalmi cselekvést akkor is, ha tudatában vagyunk gyarlóságunknak és rövidlátásunknak. A konzervatív gondolatnak természetesen a francia forradalom óta az a funkciója, hogy ellenálljon a tökéletes társadalom utópiájának, amely a legszerényebb, legjózanabb, legszkeptikusabb, fokozatos, meliorista reformizmusban is ott bujkál.

A legradikálisabb baloldalnak is – ha el akarja kerülni a forradalmi titanizmus vonzó kísértését, ami nem mindig könnyű – tudatában kell lennie a konzervatív kételynek. Ez nem behódolás a hierarchikus rendképzetnek, amely a konzervatív érzület középpontjában áll, csupán szükséges reservatio mentalis. Ámde az új mozgalmaknak – akár mennek valamire Magyarországon, akár nem – felelősségük már van.

Egyszerű ajánlat a baloldalnak
(2015. október 1.)

Két jó cikket is olvastam nemrég – Antal Attiláét1 és Gyenge Zsoltét2 –, azonban mindkettő elköveti ugyanazt a súlyos hibát: a „baloldalt” véli bírálni, miközben a liberális jobboldalt kritizálja. Az utóbbi írás kifejezetten azokat az elemeket veszi sorra (nagyon éleselméjűen),3 amelyek a reprezentatív nemzetközi gyakorlatban a neoliberális-neokonzervatív, tehát a mainstream jobboldali politika jellemzői. (Ilyen írás rengeteg van, ha általában nem is ilyen színvonalasak.)

Természetesen én is tudom, hogy ez a tragikomikus félreértés a magyarországi médiák szokásos szóhasználatából ered. Ámde legalább engedtessék meg egy szimpla módszertani, egyben kulturális megjegyzés: semmi ok nincs rá, hogy szegény, elmaradott ország provinciális sajtójának rögzöttségeiből és hazánk szánalmas politikai és intellektuális viszonyaiból induljunk ki. A neoliberális-piacpárti, polgári, elitista, Európa-mániás, nyugatbálványozó pártok az uralkodó osztály (azaz a jobboldal) egyik frakcióját jelentik – amelyek persze különböznek a hegemón helyzetben lévő két szélsőjobboldali magyar párttól, bár nem annyira, mint gondolják –, de „baloldalinak” még a fantázia legnagyobb megerőltetésével sem vélhetők. (Ld. viselkedésüket a menekültkérdésben.)4

Semmi szükség rá, hogy kitűnő baloldali értelmiségiek alkalmazkodjanak a magyarországi médiavilág botrányos műveletlenségéhez és tájékozatlanságához, pláne olyan vitákban, amelyek NEM a liberális jobboldal vagy jobbközép, hanem a valódi baloldal megújításával, vagy inkább újraalapításával foglalkoznak. Hiszen ez mindent végzetesen összekavar.

A politikai fogalmak – történelmi változékonyságuk ellenére – nem teljesen relatívak, van valamennyire rögzített jelentésük. Nem lehet bármit bal- vagy jobboldalinak nevezni. (Magyarországon azért lehetséges ekkora zűrzavar, mert a „liberalizmus” terminus, amely időközben azonossá vált az antiliberális „kemény” jobboldal róla alkotott, lázálomszerű mítoszával, közgyűlöletnek örvend, és valahogy meg kellett nevezni a Fidesszel és a Jobbikkal szembeni, fölöttébb vegyes összetételű politikai csoportot. Ezért fanyalodott a pesti kommentariátus a tárgyra csöppet sem illő „baloldal” megjelölésre.)

A jobboldal – most és mindörökké – a társadalmi, kulturális és állami tekintély oldalán áll: a fönnálló pártja, a jelenkori (és mindenkori) hierarchikus rendé. Az ipari kapitalizmus idején – amikor hatalmas beruházásokra volt szükség és a bérmunka nem hagyományos rabláncára kellett fűzni a „szabad” (rendi béklyókkal nem kötött) munkaerőt – állambarát volt (etatista à la Bismarck, Szergej Witte, Tisza Kálmán), a posztmodern globális kapitalizmusban (jelenleg) pedig, a tőke mai érdekeinek megfelelően, piacbarát, sőt: a tőkejavak körforgása, a csere tekintetében „libertárius” (evvel egyébként kisajátítva ezt a korábban a latin anarchizmusra alkalmazott szép, régi szót). A tőkés politika frakciói között vannak nézeteltérések – s ezek nem jelentéktelenek vagy elhanyagolhatók –, de most nem róluk írok.

A baloldalnak – s itt most nem a valaha baloldali gyökerű, de rég polgárivá vált erőkről beszélek, mint pl. a franciaországi Szocialista Párt (PS), amely gazdaság- és szociálpolitikájában tisztán neokonzervatív-neoliberális, de a társadalmi többséggel szemben etatista és represszív, mellesleg diszkriminatív és fajgyűlölő: a flic, a hírhedt francia zsaru szellemét testesíti meg – van néhány alapvető jellegzetessége, amelyeket ajánlatos mindig szem előtt tartani. Így elkerülhetjük, hogy a neoliberális, illetve a fasisztoid manipuláció áldozataivá váljunk, egyben végre világosan és érthetően beszélhetünk.

Több mint kétszáz esztendeje – a francia forradalom óta – alakul a „baloldal” szó jelentése, 1848-ra szilárdult meg, és azóta minden lényegi vonatkozásában állandó (és ezen sehány árulás – volt jó sok – se változtat).

A baloldal:

(1) antikapitalista,

(2) egalitárius,

(3) internacionalista,

(4) feminista,

(5) evilági.

Szociológiai értelemben a baloldal:

(1) az alsóbb osztályok, az elnyomottak és kiszolgáltatottak pártján van, ezért

(2) ellenséges a burzsoá elitek kulturális preferenciáival szemben,

(3) kritikus a hagyománnyal szemben,

(4) a plebejusok körében van otthon. A baloldal hívei jellegzetesen szegényebbek, mint ellenfeleik, és nem érdekeltek a status quo fönntartásában.

A baloldalnak köztudomásúlag több áramlata volt és van, a szociáldemokrata reformizmustól az anarchokommunista forradalmiságig – de ezek a vonások közösek.

Az „örök jobboldal” mindmáig legnagyobb alakja, Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij azt mondta, az emberiség mindeddig Bábel tornyát építette az ég felé, de ő attól tart, hogy a szocialisták – a baloldaliak – le akarják hozni a mennyet (a boldogságot és az erkölcsi tökéletességet) a földre.5 Ez igaz. Ebből fakadnak a baloldal dilemmái, nehézségei és históriai bűnei.

De ezek a problémák és vétkek nem téveszthetők össze a tekintély, a hagyomány, a szokás – mai nyelven: „a piaci spontaneitás” – okozta bűnökkel: a hierarchia, a megkülönböztetés, a szolgaság és az elnyomatás bűneivel. Mindannyian bűnösök vagyunk, hiszen emberek lennénk vagy mi a szösz, de bűneink különbözők.

Ha a nyájas olvasónak továbbra is terminológiai gondjai lennének a „baloldal” kifejezéssel, amelyet – kellő kritikai érzék és a kívánatos nonkonformizmus hiányában – olykor még baloldaliak is helytelenül használnak, ezáltal elgáncsolják saját magukat, akkor nevezzék nyugodtan (noha mint minden, ez is félreérthető, s mint mindennek, ennek a jelzős szerkezetnek is van múltja, de evvel most ne törődjünk) ÚJBALOLDALnak. Hogy megkülönböztethessék a „baloldal” történetietlen és téves magyarországi jelentésárnyalatától, amely a liberális jobbközép szóbitorlása miatt képződött meg.

S akkor háborítatlanul gondolkozhatunk az antikapitalista baloldal küldetésének időszerű kérdéseiről, anélkül, hogy végső soron mellékes és vicinális szótári kínszenvedésekkel bajlódnánk. Így majd nem kell avval piszmognunk, hogy ismételten elutasítjuk a liberális jobbközép hibáit, mintha ezek a mi hibáink lennének, holott nem azok. Én megpróbáltam ezt itt a Kettős Mérce sorozatában6 tisztázni – és nem én egyedül, és én is már sokadszor –, de úgy látszik, nem sikerült.

Hátha ez az egyszerűsítés most beválik. Ideje volna már.

Jegyzetek

A jegyzetekben található internetes hivatkozások hosszú URL-jeit külső hivatkozásként aktiváltuk és ›‹-jelpár között rövidítettük. Utolsó ellenőrzés ideje: 2023.12.04.

A történelem urai

1 {A 2010. április országgyűlési választásokon a Fidesz–KDNP 68, az MSZP 15, a Jobbik 12, az LMP 4 százalékot szerzett. Ezeknek a pártoknak a jelöltjei jutottak be a parlamentbe, illetve egy független képviselő. A választások után a rendszerváltás két meghatározó pártja, az SZDSZ és az MDF összeomlott. A Fidesz–KDNP több mint kétharmados többséggel alakíthatott Orbán Viktor vezetésével kormányt 2010. május 29-én. A leendő miniszterelnök a második forduló eredményeinek kihirdetése utáni ünnepi beszédében bejelentette a „Nemzeti Együttműködés Rendszerének” a megszületését.}

2 {A döntés indoklását ld. „Hosszú séta egy rövid mólón” és „Válaszok az indymediának”, Világvége I., 454–474.}

3 {A Fidesz–KDNP „szigorú büntetőpolitikát”, „elszámoltatást”, „erős, tiszteletre méltó törvényeket” ígért, átfogóan pedig „a rend helyreállítását”: „A választások utáni első lépések egyikeként szigorítani fogjuk a büntető törvénykönyvet. […] Az emberi élet és a tulajdon elleni bűncselekmények ismételt elkövetőit szigorúan fogjuk büntetni. Sokkal több esetben kell alkalmazni a tényleges életfogytiglanig tartó börtönbüntetés intézményét. […] A több országban már bevezetett »Három csapás« törvény maga lesz a visszatartó erő. A jogszabály szigora, a büntetési tételek növelése, az életfogytig tartó szabadságvesztés többszöri alkalmazása, az áldozatok védelme meg fogja fékezni a bűnök elkövetőit és világossá teszi a társadalom minden tagja számára, hogy Magyarország nem a bűnelkövetők paradicsoma.” (Ld. A Nemzeti Együttműködés Programja, Országgyűlési Hivatal, 2010. május 22., 46., ›parlament.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.) A kormány kaliforniai és szlovák mintára hamar elfogadta az ún. három csapás törvényét, amely két ponton szigorította a Btk.-t. Egyfelől: a többszörös visszaeső erőszakos bűnözőket sújtó büntetések felső határát a kétszeresére emelte, és szabályba foglalta, hogy amennyiben a megduplázott büntetési tétel meghaladja a 20 évet, életfogytig tartó szabadságvesztést kell kiszabni. Másfelől: a sorozatban elkövetett bűnök esetében a legsúlyosabb bűncselekmény alapján kell kiszabni a büntetést, amely megduplázódik, ha a bűncselekvő három erőszakos bűnt is elkövetett; és itt is érvényes, hogy amennyiben a büntetési tétel több mint húsz év, tényleges életfogytiglant kell kiszabni. A törvényről és hátulütőiről ld. „Nagyot szól, de rossz helyen csattan a három csapás”, Origo, 2012. március 1., ›origo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

4 {A 2010. évi CLXXIV. törvény a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény módosításáról lehetővé tette a köztisztviselők indoklás nélküli felmentését, a felmentési idő lerövidítését, a kötelező végkielégítés összegének csökkentését. Igaz, az első rendelkezést az Alkotmánybíróság 2011. április 6-i hatállyal megsemmisítette. („Alkotmányellenes a köztisztviselők indoklás nélküli felmentése”, Index, 2011. április 5., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.)}

5 {Hogy „egyszerűbbé és olcsóbbá” tegye a közbeszerzést, a kormány megnövelte az ajánlatkérők (főleg az önkormányzatok) kiírási szabadságát, csökkentette a pályázáshoz megkívánt dokumentumok számát és engedélyezte, hogy az ajánlatkérő a felhívás meghirdetése helyett legalább három ajánlattevőnek közvetlenül küldje meg az ajánlattételi felhívást. Ahogy a Közbeszerzések Tanácsának retrospektív értékelése fogalmazott: 2010-ben „újraszabályozásra kerültek fogalmi definíciók, a hivatalos közbeszerzési tanácsadók igénybevételével kapcsolatos szabályok, az egybeszámításra és becsült érték számítására vonatkozó előírások, a részajánlattétel biztosításának kötelezettsége, az igazolások rendje, az erőforrás és alvállalkozók igénybevételével kapcsolatos szabályok, az ajánlatokkal kapcsolatos formai követelmények, a hiánypótlás, a számítási hiba és az irreális ajánlati elemekkel kapcsolatos tájékoztatás kérés szabályai, az ajánlatokba történő betekintés biztosítása, az előzetes vitarendezés módosítása, a szerződés teljesítésével kapcsolatos szabályok, valamint a teljesítés elismerésével és az ellenszolgáltatás kifizetésével összefüggő szabályok” is. (Ld. ›parlament.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.)}

6 {A magyar választási rendszer módosítására csak a 2011. december 23-án elfogadott CCIII. törvénnyel kerül sor. Ekkor osztják újra a választókörzeteket, változtatnak a küszöbértékeken, csökkentik az országgyűlési képviselők számát, kétfordulós helyett egyfordulóssá teszik a választást és megszüntetik a területi listákat, hogy csak az egyéni és az országos lista maradjon. 2010. május 25-én még csak a kettős állampolgárságról szóló törvényt fogadják el (óriási többséggel), amely szavazati jogot biztosít a határon túli magyaroknak. Ennek értelmében „egyedi kérelemre kedvezményesen honosítható az a nem magyar állampolgár, akinek a felmenője magyar állampolgár volt, vagy valószínűsíti magyarországi származását, és magyar nyelvtudását igazolja.” Ennek idevágó következménye, hogy magyarországi lakhely hiányában is lehetségessé válik szavazni a magyar választásokon. A problémát vö. „Nem lehet?” (Élet és Irodalom, 2004, Világvége III., előkészítés alatt), amely a kettős állampolgárságról szóló népszavazás idején íródott, és a tárgyban a szerző legárnyaltabb esszéje.}

7 {Ez a fentebb idézett A Nemzeti Együttműködés Programja, amelyet 2010. május 22-én nyújtottak be.}

8 {A Nemzeti Együttműködés Programjában a miniszterelnöki Előszó után szerepel egy Nyilatkozat, amelynek ezek a nyitómondatai: „»Legyen béke, szabadság és egyetértés.« A XXI. század első évtizedének végén, negyvenhat év megszállás, diktatúra és az átmenet két zavaros évtizede után Magyarország visszaszerezte az önrendelkezés jogát és képességét.” Uo.}

9 {„Az ellenforradalom a konszolidáció letéteményese; a konzervativizmus maga az ellenforradalom. Nem kell tehát félnünk tőle, sőt, ez a reményünk.” Egedy Gergely: „A megújulás három feltétele”, Heti Válasz, 2010. április 14. Erre egy két héttel későbbi válaszcikk rásrófolt: „Mi lenne, hogyha a magyar jobboldal magára találna az ellenforradalmi perspektívában és annak győztes politikai hagyományában és közös érdekeket, célokat fogalmazna meg ezzel kapcsolatosan? Mi lenne, hogyha az ellenforradalmat arra használnánk újra, mint mindig is, a progresszió, a baloldal politikai ellehetetlenítésére, hovatovább politikai kiiktatására? A magyar jobboldal, a konzervatív politikusok, sőt nemzeti liberálisokkal kiegészítve egységben tudott mozdulni az ellenforradalomban valamikor. A cél közös volt; a forradalom örököseinek és az elkorhadt örökségnek el kell tűnnie.” Pánczél Hegedűs János: „A fel nem vállalt győztes örökség”, Heti Válasz, 2010. április 29.}

10 {2010. évi XLV. törvény a nemzeti összetartozás melletti tanúságtételről. Ennek 2010. május 31-i elfogadásával nyilvánította az Országgyűlés nemzeti emléknappá június 4-ét, a trianoni békeszerződés aláírásának az évfordulóját.}

11 {Ld. Karl Löwith: Világtörténelem és üdvtörténet. A történelemfilozófia teológiai gyökerei (1949), ford. Boros Gábor, Miklós Tamás, Budapest: Atlantisz, 1996; Hans Blumenberg: Die Legitimität der Neuzeit, Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1966.}

12 „Ezek a zaklatók és fölforgatók. A protestánsokhoz és janzenistákhoz hozzácsapja még a deistákat és ateistákat, szabadkőműveseket és zsidókat, jakobinusokat, liberálisokat, utilitaristákat, antiklerikálisokat, egalitáriusokat, perfektibilistákat, materialistákat, idealistákat, jogászokat, újságírókat, mindenfajta értelmiségieket; mindazokat, akik elvont elvekre hivatkoznak, akik hisznek az egyéni értelemben és a személyes lelkiismeretben; akik hisznek az egyéni szabadságban és a társadalom észszerű megszervezésében, a reformereket és forradalmárokat: ezek a szilárd rend ellenfelei, és mindenáron ki kell irtani őket. Ez a »la secte«, amely soha nem alszik, mindig áskálódik odabentről.” Isaiah Berlin: „Joseph de Maistre and the Origins of Fascism”, The Crooked Timber of Humanity, London: John Murray, 1990, 119. {Vö. Isaiah Berlin: „Joseph de Maistre és a fasizmus gyökerei”, Valóság, 36. évf. 1. szám (1991. január), 117–119, ill. Joseph de Maistre: Szentpétervári beszélgetések. Az áldozathozatalról, ford. Kisari Miklós, Budapest: Századvég, 2021.}

13 Ezt a közép-európai konzervativizmus legnagyobb alakja, Clemens Fürst von Metternich pontosan tudta és ki is mondta: „Az ún. metternichi rendszer nem rendszer volt, hanem világrend. Forradalmak nyugszanak rendszereken, az örök törvények afölött és azon kívül állnak, ami joggal rendelkezik egy rendszer értékével.” Idézi Mannheim Károly: A konzervativizmus, ford. Kiss Endre, Budapest: Cserépfalvi, 1994, 194.

14 {A Nemzeti Együttműködés Programjának miniszterelnöki Előszava ezekkel a sorokkal zárul: „A magyarok gyökeres és alapvető változást akarnak az élet minden területén. Nem pusztán módosításra, kiigazításra adtak felhatalmazást, hanem arra, hogy a nemzeti együttműködés erejével új politikai, gazdasági és társadalmi rendszert alkossunk, amely az élet minden területén új szabályokra épül. Tőlem azt várják, hogy minden erőmmel és tudásommal segítsem a magyarok közösségét a régi rendszer felszámolásában és az új rendszer megalkotásában, megerősítésében és működtetésében. A Nemzeti Együttműködés Nyilatkozatának elfogadásával az új [O]rszággyűlés elismeri, hogy az áprilisi választásokon új társadalmi szerződés született, amellyel a magyarok egy új rendszer, a Nemzeti Együttműködés Rendszerének megalapításáról döntöttek. Ezzel a nyilatkozattal az emberek akaratát ismerjük el, és tesszük meg a jövő iránytűjének.” Uo.}

15 „A jobboldali politikai észt az »erény« érdekli – vagyis az erkölccsel kapcsolatos emberi minőség –, a baloldalit pedig inkább »a dolgok erkölcsileg elfogadható állapota«, amelyben az erkölcs hatékonyan fejtheti ki a hatását. A baloldalnak a társadalmi intézmények, értékelések, szokások erkölcsileg kifogástalan állapota iránti vágya egyesül […] a tökéletesíthetőségbe vetett hittel. A jobboldalra jellemző attitűd […] a »tökéletes« vagy »nemes« személyiségek példaadásából vagy meghatározó szerepéből vezeti le [valamely] társadalom erkölcsi állapotát […]. A jobboldaliság megkülönböztető jegye a baloldalisággal szemben tehát az »ember« versus »mérték« kérdése – vagyis a viszonylagos közömbösség az intézmények alapvető igazságossága és látszólagos hasznossága iránt, de nagy hangsúllyal az államférfiúi nagyságon és a polgári erényeken. Ez, azt hiszem, félig igaz. […] Mégis, a jobboldali ész inkább hajlik a politikai közömbösség és az államvezetés erényeinek hangsúlyozása felé (ide értve a bürokráciával szembeni magas elvárásokat is), s kevésbé érdeklik a doktrínák.” Kolnai Aurél: „Az erkölcsi mozzanat a politikai megosztottságban”, Kolnai Aurél, s. a. r., ford. Balázs Zoltán, Budapest: Új Mandátum, 2003, 187–188. Ez a leírás tökéletesen illik a Fidesz–KDNP jelenlegi fölfogására.

16 {„2. § Az Országgyűlés megállapítja, hogy a trianoni békediktátum által felvetett kérdések történelemből ismert eddigi megoldási kísérletei […] kudarcot vallottak. Ebből kiindulva az Országgyűlés kinyilvánítja, hogy a fenti problémák megoldását csak a nemzetközi jogi szabályok által kijelölt keretek között, demokratikus berendezkedésű, szuverenitásuk birtokában lévő […], egyenrangú országok kölcsönös tiszteleten alapuló együttműködése eredményezheti, melynek kiindulópontja csak az egyének – a nemzeti önazonosság megválasztását is magában foglaló – szabadsága, s a nemzeti közösségek belső önrendelkezéshez való joga lehet. Az Országgyűlés ugyanakkor elítél minden olyan törekvést, amely az adott állam területén kisebbségben élő nemzetrészek asszimilációjának előidézésére irányul. 3. § […] Az Országgyűlés megerősíti Magyarország elkötelezettségét a magyar nemzet tagjainak és közösségeinek egymással való kapcsolatuk fenntartására és ápolására, és az Európában elfogadott gyakorlatot alapul vevő közösségi autonómia különböző formáira irányuló természetes igényének támogatására.” Ld. 2010. évi XLV. törvény.}

17 {Miután a pozsonyi parlament „egyoldalúnak és elfogadhatatlannak” minősítette a kettős állampolgárságról szóló törvényt, Robert Fico szlovák miniszterelnök (2006–2010, 2012–2018) május 25-én felszólította Orbán Viktort az elfogadási procedúra leállítására. Ld. „Ultimátumnak is beillik Ficóék üzenete Orbánnak”, Origo, 2010. 05. 25., ›origo.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 05.}

18 {Az LMP támogatta a Trianon-törvényt, csak „stiláris” ellenvetései voltak, ill. javasolta, hogy legyenek a törvényben elismerően megemlítve „a magyarság ügyét segítő” nem magyar nemzetiségű emberek is. Schiffer András frakcióvezető megszavazta a törvényt, a többi LMP-képviselő tartózkodott. (A Jobbik egyöntetűen megszavazta, az MSZP elutasította.)}

19 Részlet Szőcs Géza de facto kultuszminiszternek – ifjúkorom édes jó barátjának a Kőmálalja utcából – a programjából: „Föl kellene térképezni a mai magyar népesség genetikai kapcsolatrendszerét mindazon népekkel, amelyekkel a történelemben vélelmezhetően kapcsolatba került. Legyen ennek a kutatásnak a neve Julianus barát program.” Fog ez menni. {Ld. Földes András, Valuska László: „Másvalakinek meg adok, mert a cimborám.” Interjú Szőcs Gézával, Index, 2010. június 11., ›index.hu‹, utolsó letöltés 2023. 03. 06. A genetikát a nyelvészettel összemosó program (ebben a formában) nem indult el.}

A rendszer és ellenzéke

1 Egyéb példák: Tamás Gáspár Miklós: „Csonkamagyar patológiák”, Mozgó Világ, 2011/12, 23–38. {Ld. az előző írást.}

2 {Vágvölgyi B. András az Élet és irodalomban. A jogerős ítéletig öt éven át követett bírósági eljárásról írt cikkek – további dokumentumokkal, interjúkkal és magával a peranyaggal, ill. a nyomozati anyagokból rekonstruált gyilkosságok leírásával – egybegyűjtve: Vágvölgyi B. András: Arcvonal keleten, Budapest: Konkrét Könyvek, 2016.}

3 {Nem sikerült azonosítani az idézetet vagy parafrázist.}

4 {Ld. Kornai János: „Marx egy kelet-európai értelmiségi szemével”, Gondolatok a kapitalizmusról. Négy tanulmány, Budapest: Akadémiai, 2011.}

5 {Friedrich Pollock: „State Capitalism: Its Possibilities and Limitations” (1941), The Essential Frankfurt School Reader, edited by Andrew Arato, Eike Gebhardt, Oxford: Blackwell, 1978.}

6 Vö. a francia kommunista lapnak adott nyilatkozatom magyar ismertetésével: ›hetivalasz.hu‹); ld. továbbá a hvg.hu-nak írott ilyen irányú cikkemet: „A nemzeti függetlenség dilemmái”, ›hvg.hu‹; vö. még: G. M. Tamás: „La Hongrie, laboratoire d’une nouvelle droite” [a címet nem én adtam], Le Monde diplomatique, 2012. február, több nyelven {utolsó letöltések 2023. 01. 29.}.

7 {Ld. G. M. Tamás, «En Hongrie: La République est dans la rue», L’Humanité, 2012 január 13, ›humanite.fr‹, utolsó letöltés 2023. 07. 26.}

8 {A főként bukaresti tüntetések a Demokrata Liberális Párt (PD-L) és a Romániai Magyar Demokrata Szövetség (RMDSZ) kormánykoalíció egészségügyi politikája miatt törtek ki 2012. januárjában. Emil Boc miniszterelnök 2012. február 6-án jelentette be lemondását; ám a koalíció nem bomlott föl, csak miniszterelnököt cserélt februárban. Azonban az újonnan létrejött Ungureanu-kormány is hamar elvesztette parlamenti többségét, így áprilisban már a Szociálliberális Unió (USL) alakított kormányt Victor Ponta vezetésével, aki az az év decemberi választásokon kétharmados (alkotmányozó) többséget szerzett.}

9 {Utalás a Sziriza – kormánytöbbségre ekkor még nem váltott – sikereire. Ld. még: Tamás Gáspár Miklós: „A Sziriza győzelméért”, 2015. január 25., ›dinamo.blog.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 11.}

10 {Ld. pl. „Kétféle jobboldal” (2004), Világvége I., 154–161.}

11 {José Manuel Barroso az Európai Bizottság (EB) elnöke (2004–2014) Christine Lagarde a Nemzetközi Valutaalap (IMF) vezetője (2011–2019).}

Az ellenzéket is le kell váltani

1 {Az „ellenzéki összefogás” („baloldali összefogás”, később „Kormányváltás”) 5 párt részvételével (MSZP, DK, Együtt, Liberálisok, Párbeszéd) néhány nappal jelen cikk megjelenése után, 2014. január 14-én köttetett, miniszterelnök-jelöltje Mesterházy Attila, az MSZP elnöke volt, deklarált célja „a Fidesz leváltása” a 2014-es országgyűlési választásokon. Az „összefogást” több éves ellenzéki közös gondolkodás előzte, többnyire sürgette meg, elsősorban az Élet és Irodalom, a Magyar Narancs, a HVG és a galamus.hu lapjain.}

2 {Magyar polip. A posztkommunista maffiaállam, szerk. Magyar Bálint, Budapest: Noral Libro, 2013.}

3 {Quintilianustól eredő mondás, átvitt jelentése: hamis etimológiai magyarázat hangalaki egyezés (vagy egyéb hasonlóság) alapján. (Tükörfordításban: „az erdőt (lucus) visszavezetni arra, hogy nem világít (lucendo), a kutyát (canis) visszavezetni arra, hogy nem énekel (canendo)”.)}

4 {A pomescsik III. Iván orosz cár (1440–1505) katonai szolgálatért cserébe földhöz juttatott hűbéri nemessége; az opricsnyik IV. (Rettegett) Iván (1530–1584) által létrehozott politikai rendőrség tagja, s mint ilyen, új nemesség a bojárok (a katonai méltóságokat betöltő, nagybirtokos arisztokrácia) hatalmának az ellensúlyozására.}

5 {Gyurcsány Ferenc szocialista miniszterelnök (2004–2009).}

6 {A Fidesz–KDNP rögtön 2010-es választási győzelme után, már júniusban módosította az Alkotmányba még Horn Gyula szocialista miniszterelnök által betoldott, az új alkotmány megalkotására vonatkozó négyötödös szabályt, azt a joghézagot használva ki, hogy az alkotmány módosításához elég a kétharmados többség, márpedig a négyötödös szabály is az Alkotmány része volt, azt nem védte külön a négyötödös többség általa előírt kritériuma. („Kivették az alkotmányból a Horn Gyula négyötödös szabályát”, Világgazdaság, 2010. június 14., ›vg.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28.)}

7 {1990-ben komoly parlamenti vita folyt arról, hogy a Kossuth-címert vagy a koronával megtoldott korábbi „kiscímert” használja-e az ország. A szimbolikus kérdés úgy szólt, hogy a forradalmi-demokratikus hagyományhoz (az első és második Magyar Köztársaság, illetve 1956 címeréhez) vagy az ezeréves államisághoz kapcsolódjon-e az új magyar demokrácia, a harmadik Köztársaság. Az országgyűlési többség a kormányzó MDF vezetésével 1990. július 3-án a koronás címer mellett döntött.}

8 {A parlament 2013. novemberben eltörölte az előzetes letartóztatás időtartamának – addig négyéves – felső korlátját a kiemelkedő súlyú, legalább tizenöt évig terjedő vagy életfogytig tartó szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekményeknél. („Megszűnik az előzetes felső határa”, Jogászvilág, 2013. november 12, ›jogaszvilag.hu‹.) Miután az alapvető jogok biztosa 2015-ben (!) utólagos normakontrollra nyújtotta be a rendelkezést, az Alkotmánybíróság 2021-ben (!) Alaptörvény-ellenesnek nyilvánította, megállapítva, hogy sérti a jogállamiságot és a személyi szabadsághoz fűződő jogot. („Az Alkotmánybíróság válasza a korlátlan letartóztatásra”, Arsboni, 2022. január 21., ›arsboni.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 28.)}

9 Vö. minderről: Jacques Rancière: Le Philosophe et ses pauvres (1983), Paris: Flammarion, 2007, Jacques Rancière: La Haine de la démocratie, Paris: La fabrique, 2005; vö. még: Étienne Balibar: La Crainte des masses, Paris: Galilée, 1997.

10 {Ld. korábbról: Tamás Gáspár Miklós „Populizmus és elitizmus”, Élet és irodalom, XLIX. évfolyam 51. szám, 2005. december 23. Más fénytörésben:Uő: „Új helyzet Magyarországon”, hvg.hu, 2014. november. 17., ›hvg.hu‹. Később: Uő: „Populizmus nincs”, hvg.hu, 2016. január 6., ›hvg.hu‹; legkifejtettebben: Uő: „The mystery of ‘populism’ finally unveiled”, OpenDemocracy, 2017. február 24., ›opendemocracy.net‹, utolsó letöltések 2023. 02. 04.}

11 {Ezekről ld. „Az ellenzék tévútja”, jelen kötetben.}

12 {A Fidesz–KDNP 2011-ben vezette be a népegészségügyi termékadót („chipsadó” üdítőitalra, energiaitalra, előre csomagolt cukrozott készítményekre, sós snackra és ételízesítőkre), 2012-ben a távközlési adót és a pénzügyi tranzakciós illetéket, ill. az élelmiszerlánc-felügyeleti díjat („Tesco-díj”, 2014-ben pedig (már az újabb választási győzelem után) dohányadót is bevezettek és emelték a korábbi „sarcokat”. A vállalati szféra az összes intézkedést diszkriminatívnak tartották; zömük nem csupán propagandisztikus és „népjóléti” intézkedés volt, hanem a külföldi szereplők kiszorítását szolgálta. A stratégia a nyugati lapoknak is feltűnt. („Magyar Tesco-adót emlegetnek külföldön”, Portfolio, 2014. november 19., ›portfolio.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28.) A külföldi cégek célzatos adóztatása és üldözése a 2014. őszi kitiltási botrányokban is szerepet játszott, ld. jelen írás alábbi jegyzetét.}

13 {2012. évi I. törvény (január 6.) a munka törvénykönyvéről, amely 2013. január 1-vel lépett érvénybe. Ld. „Munka Törvénykönyve: 2013. január 1-től hatályba lépő változások”, a VKDSZ közleménye, ›vkdszsz.hu‹, utolsó letöltés 2023. 07. 28. A fő bírálat a munkások szervezkedési- és sztrájkjogának korlátozásával volt kapcsolatos, de olyan furcsa elemeket is kritizálhattak, mint pl. hogy a dolgozókat lehetségessé vált távollétükben (SMS-ben vagy e-mailben) kirúgni.}

14 {A 2012-es Nemzeti alaptanterv (NAT) a közismereti tárgyak kárára növelte a testnevelés óraszámát (kötelezővé téve a mindennapos testnevelést az általános- és középiskolákban).}

15 {A második Orbán-kormány még csak a gázüzletágban volt igazán aktív. Legnagyobb horderejű akvizíciójuk a MOL Nyrt.-részvények 21,2 százalékénak a 2011. májusi megvásárlása volt az orosz Szurgutnyeftyegaztól 498,3 milliárd forintért (1,88 milliárd euró). 2013-ban kezdődtek az E.ON Áramszolgáltató Kft. megvásárlásáról szóló, hosszan húzódó üzleti, tehát a nyilvánosságtól elzárt tárgyalások. Ezekben már kulcsszerepet játszott az állami tulajdonban lévő MVM Energetika Zrt. (jogelődje az 1963-ban alapított Magyar Villamos Művek Tröszt) és az általa irányított, „elismert vállalatcsoport” besorolású MVM csoport. Ez egy versenypiaci körülmények között működő, ún. vertikálisan integrált társaság. Vezetősége nem demokratikusan választott, de az Energiaügyi Minisztériumnak alárendelt (néhány vezetőségi tag államtitkári ranggal is bír), külső szakértők szerint minimális a vállalatvezetés önállósága; azonban nem az állam, hanem a kormány szabja meg az irányt (noha az energiaszektor magas koncentrációja az egész régióban jellemző, vagyis ez nem magyar különlegesség, a legfőbb szolgáltató teljes alárendeltsége a kormánynak mégis ritka). Maga az MVM azonban kénytelen piaci vállalatként működni és profitot termelni (és mint ilyen, egyébként az egyik legnyereségesebb hazai cég), már csak azért is, mert a villamosenergia és a földgáz világpiacán kell kereskednie. (Habár energiaszektor magas koncentrációja az egész régióban jellemző, ez nem magyar különlegesség.) Az MVM cégcsoporton keresztül igyekezett tehát az állam tulajdonhoz jutni a ’10-es évek folyamán az E.ON-ban, és rajtuk keresztül vették meg 2013-ban – többek között – a Magyar Földgázkereskedő Zrt.-t és a Magyar Földgáztároló Zrt.-t. De a villamosenergia- és földgáz-szolgáltatás teljes államosítását csak a harmadik-negyedik Orbán-kormány vitte véghez: miután ugyancsak az MVM-n keresztül többek között megvették 2017-18-ban a DÉMÁSZ Áramhálózati Kft.-t és az Égáz-Dégáz Földgázhálózati Zrt.-t, 2020-ban pedig a Mátrai Erőművet (emellett csehországi érdekeltségeket is szereztek), előbb ugyanez a cégcsoport 25 százalékos részesedést szerzett az E.ON-ban, aztán 2022 tavaszán (miután Oroszország megtámadta Ukrajnát, és a szállítási vezetékek háborús övezetbe kerülésével és a gázárak megugrásával veszélyben kezdett forogni – majd fenntarthatatlanná is vált – a rezsicsökkentés) végül megvásárolta a német multinacionális cég magyarországi leányvállalatának áramszolgáltató (termelő) részének 100 százalékos tulajdonrészét (az elosztó rész maradt az E.ON Hungária Zrt. kezében); így vált 2022. április 4-től az MVM „a hazai egyetemes földgáz- és villamosenergia-szolgáltatás lakossági felhasználóinak elsődleges partnerévé”, ahogy eufemisztikusan az egyik kormánypárti lap megfogalmazta azt, hogy végbement az energiaszektor voltaképp teljes államosítása, ld. „Még tavasszal megveszi az állam az E.ON Áramszolgáltatót”, Index, 2022. február 24., ›index.hu‹; ld. még: MVM, „Történeti áttekintés”, ›mvm.hu‹. Emellett azonban az MVM a legnagyobb hazai energiatermelő is. A csoport egységei 2021-ben az országos villamosenergia-termelés 59,4 százalékát adták, ugyanis a kezükben van a Paksi Atomerőmű Zrt. is, ill. a második legnagyobb termelőüzemük, mint már szóbakerült, a Mátrai Erőmű (lignittüzelés); emellett megújuló energiát is előállítanak (naperőművek), stb. Az MVM-nek részben a villamosenergia-nagykereskedelem, az energiaimport és -export az alapvető tevékenysége, ugyanakkor azonban az energiaszállítás nem az ő feladata. Ugyanis amellett, hogy egyes erőművektől és a piacról valóban vásárol villamosenergiát (tehát importál), ill. saját érdekeltségei maguk is termelnek (és ezeket az MVM eladja, exportálja), magát az áramhálózat fenntartását, tehát a voltaképpeni villamosenergia-szállítást egy másik vállalat, a Magyar Villamosenergia-ipari Rendszerirányító Zrt. (MAVIR) végzi, míg az MVM – tehát – előállít és elad. Ezért sem – és a piaci versenyhelyzet, a világpiac puszta megléte miatt sem – lehet teljes az energiaszolgáltatás államosítása, ahogy színtisztán állami árszabályozás sem lehetséges. (Ilyesmi csak teljesen önfenntartó állam esetében volna elképzelhető; de a „szocializmus egy országban” már a Szovjetunióra sem volt igaz, hiszen a KGST ennek fenntartását is nemzetközivé tette.) Az MVM és a MAVIR elválasztására azért is van szükség, mert így kívánja az EU-s szabályozás, amely szerint a termelést és az infrastruktúra-fenntartást külön kell választani, de logisztikailag is így indokolt, hiszen termelés, szolgáltatás és értékesítés rendszere igen kiterjedt, soktényezős, transznacionális, számos helyi, regionális szolgáltatóval és kereskedővel, akiket itt meg sem említettünk (Alteo, MFT Energy). Nem mellesleg ugyanez az EU-s felosztás érvényesült az E.ON részleges megvásárlásakor, amelynek a termelő részlege tehát 2022 óta a cégcsoport része, az energiát közvetlenül ipari és háztartási fogyasztók, valamint helyi (dunántúli) elosztótársaságok számára értékesítő vállalata, az E.ON Hungária azonban továbbra is a nemzetközi E.ON-csoport tagjaként, az államtól függetlenül működik Magyarországon. (Ld. még az MVM Wikipédia-oldalán a cégcsoport energiaszolgáltató tagjainak a listáját; ez az oldal azonban nem tünteti fel a cégcsoport földgáz-szolgáltatással foglalkozó tagjait, ami azért különös, mert az MVM Next Energiakereskedelmi Zrt. az egyetemes földgázszolgáltató, és övék az MVM Oroszlányi Távhőtermelő és Szolgáltató Zrt., MVM Főgáz Földgázhálózati Kft., a már említett Égáz-Dégáz stb. is, ld. ›mvmhalozat.hu‹, utolsó letöltések 2023. 07. 28.)}

16 {A budapesti Műegyetem (BME) előtti 2013. október 23-i ellenzéki demonstrációra a 2014-es választásokra szövetkező MSZP és Együtt–PM az „összefogásból” akkor még úgy tűnt, hogy kimaradó, később mégis bevett pártokat is meghívott, így felszólalt a Demokratikus Koalíció képviseletében Gyurcsány Ferenc, a Liberálisok elnökeként Fodor Gábor, valamint a „jobbközép-konzervatív erőket” a Modern Magyarország Mozgalom élén vezető Bokros Lajos is. Utóbbi nevezte „újkommunista pártnak” a Fideszt, és „az ’50-es évekhez” hasonlította a közállapotokat. A médiákban elterjedt korabeli kifejezéssel az utóbbi három fölszólaló „meghekkelte” az MSZP és az Együtt–PM eseményét.}

17 {Benito Mussolini a húszas években fiskális, monetáris, ipari és szociális megszorításokat hirdetett, visszavágta a jóléti kiadásokat, leépítette a közhivatalnoki réteget, növelte a fogyasztási adót (ami ugyancsak – mindig – a szegényebbeket érinti súlyosabban), megszüntette az örökösödési adót, emelte a jegybanki alapkamatot, nagyban privatizált, valamint munka- és sztrájkellenes törvényeket hozott, védve a korporatív magántulajdont. A munka terhei nőttek („mindannyiunknak áldozatokat kell hoznunk a nemzetgazdaságért”), a tőkés profitmaximalizálás előtti akadályok elhárultak. Mussolinit erősen befolyásolta a „tiszta ökonómia” (pure economics) korabeli paradigmája (a mai neoklasszikus elméletek előzménye), amely korlátozni kívánta az Országgyűlés (a demokratikusan választott törvényhozás) hatalmát a kormány (a végrehajtói hatalom) javára, a „hatékonyabb” kormányzás érdekében; ez dióhéjban a húszas évek olasz autoritarizmusa, és ezt ünnepelték később liberális antifasiszta hősök, mint pl. Luigi Einaudi közgazdász, a demokratikus Olaszország majdani elnöke (1948–1955), ezt csodálta Winston Churchill. „At a time when most Italian citizens were demanding major social changes, austerity required fascism”, fogalmaz a korszak kutatója, Clara E. Mattei: „When Liberals Fell in Love With Benito Mussolini”, Jacobin, 2022. október, ›jacobin.com‹, utolsó letöltés 2023. 07. 29.}

18 Vö. „Jobb- és baloldali antikapitalizmus” {jelen kötetben}.

19 Vö. „Nacionalizmus kontra etnicizmus” (Magyar Narancs, 2013) {Világvége III., előkészítés alatt}.

20 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Euroatlanti üdvözlettel”, hvg.hu, 2013. november 28., ›hvg.hu‹. {Utolsó letöltés 2023. 02. 04. A szatirikus cikk apropója az amerikai Colleen Bell „szappanopera-producer” magyarországi nagyköveti kinevezése, illetve David Cameron brit miniszterelnök Kelet-Európa-ellenes kijelentései.}

21 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Ausztrozombi & eurozombi”, hvg.hu, 2013. október 1. ›hvg.hu‹, {Utolsó letöltés 2023. 02. 04. A cikk apropója Angela Merkel német kancellár – a „barátságos zombi” – újraválasztása feletti öröm a magyar ellenzék körében, illetve a Heinz-Christian Strache, „a mérsékelten neonáci FPÖ” vezérének az ausztriai parlamenti választásokon aratott sikereit övező csönd ugyanott.}

22 {Ady Endre: Egy párisi hajnalon (1904)}

23 Vö. Ugo Mattei: Contro riforme, Torino: Einaudi, 2013.

24 {Erről ld. a „Mi lesz a választások után?” vonatkozó lábjegyzetét jelen kötetben.}

25 {Utalás Lukács mondására (amely egy brit szállóige parafrázisa): „Right or wrong, my Party”, Lukács György: Utam Marxhoz II., Budapest: Magvető, 1971, 302.}

26 {Balázs Gábornak, a Rednews főszerkesztőjének a vonatkozó írásait ld. ›rednews.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 04.}

27 {Andor László, az EU foglalkoztatási és szociális ügyekért felelős biztosa (2010–14), 2013-ban jogi eljárást indított a több százezer Nagy-Britanniában élő és dolgozó EU-s bevándorló szociális juttatásainak megkurtítása, a segélyekhez való hozzáférés szigorítása, valamint a munkavállalók számának – tehát az EU-n belüli mobilitásnak – a tervezett korlátozása ellen. Az ügy hónapokon keresztül húzódott, s végérvényesen voltaképp csak a Brexit (2020) zárta le (vagy indította újra más keretek között).}

28 {A felcsúti Pancho Arénát 2014-ben adták át; tervezését Makovecz Imre kezdte el, 2011-es halála után Dobrosi Tamás fejezte be. A 3500 férőhelyes stadionban kétszer annyi az ülőhely, mint amekkora a falu lakossága.}

29 {Utalás a nemzeti dohányboltokra, amelyekben a 2013 óta az állami tevékenységek közé sorolt dohánytermék-kiskereskedelem a vonatkozó szabályok alapján, engedéllyel, kizárólag végezhető.}

30 {Jelen esszét követően, 2014 végén derült ki, hogy az amerikai nagykövetség 2012 februárjától kezdve jelezte az Orbán-kormány felé a korrupcióval kapcsolatos aggályait, érdemi válasz nélkül. 2013. október és december között többször konzultáltak a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (NAV) Bűnügyi Igazgatóságával, ekkor már célzatosan a nemzeti trafikok létrehozása, illetve a koncessziók szétosztásának átláthatatlansága, valamint a (mezőgazdasági) áfacsalások miatt. Utóbbit az amerikai kormány felé egy amerikai cég – a kiszivárgott információk szerint az étolajakat gyártó Bunge multivállalat – jelezte, amelynek jelentős bevételkiesést okozott, hogy az áfacsalásból hasznot húzó magyar konkurensei áron alul kínálhatják termékeiket. Az amerikai vészjelzésekkel egyidőben robbantott ki Horváth András ex-adóellenőr is egy adózással kapcsolatos botrányt, nyilvánosságra hozva olyan dokumentumokat, amelyek igazolták, hogy a NAV előnyökben és kivételes bánásmódban részesít egy jól körülhatárolható adózói kört (jellemzően kiskereskedelmi élelmiszerláncokat és azok beszállítóit). A két botrány összeért, és mivel a magyar kormány 2014-ben sem erőltette meg magát, az amerikaiak ez év októberében (fél évvel a magyar választások után) elnöki proklamációval kitiltottak hat, ekkor még meg nem nevezett magyar köztisztviselőt (köztük a NAV vezetőjét, Vida Ildikót) az Egyesült Államokból. Mivel a beutazási jog felfüggesztése nem büntetőjogi eset, az amerikaiak nem emeltek vádat; az ügy 2015 végére elhalt – még Vida Ildikót sem mentették fel, hanem maga nyújtotta be a lemondását 2015. május 20-án. A kataklizma tehát elmaradt.}

31 {Utalás a 2013. november 21-én Kijev főterén, a Majdanon kezdődött ukrajnai lázadásra, ami azután tört ki, hogy kiderült, Viktor Janukovics visszalépett az EU társulási szerződésétől, ehelyett inkább Vlagyimir Putyin orosz elnök felé téve lépéseket. Az EU-barát erők eltávolították Janukovicsot és új választásokat írattak ki. Ennek az ukrán politikában beállt, egyértelműen nyugati fordulatnak a folyományaként tört ki 2014. márciusban a kelet-ukrajnai háború a Donecki és a Luhanszki területen a helyi, kormányellenes szeparatisták és szövetségeseik vagy felbujtóik, orosz paramilitáris alakulatok, valamint a kormányerők között. Csak 2015-ben kötöttek tűzszünetet (minszki jegyzőkönyv vagy Minszk II.), aminek a folyományaként részleges autonómiát kaptak a nemzetközileg el nem ismert, de facto működő szakadár államok, a Donyecki Népköztársaság és a Luganszki Népköztársaság; de a harcok a következő években is folytatódtak. – 2013 végén, 2014 elején Romániában és Bulgáriában is rendszeressé váltak a kormányellenes tüntetések.}

Intelmek kezdő rendszerváltókhoz

1 {Bálint György: „Intelmek kezdő felháborodókhoz” (1936), A toronyőr visszapillant I., Budapest: Magvető, 1961, 385.}

2 Vö. „25 év, takarodj!” {jelen kötetben}.

3 {Fordulat 21. (2014/1.), 1989. A rendszerváltást a világrendszer-elmélet (Böröcz József – tőle cikk is szerepel –, ill. I. Wallerstein, G. Arrighi, A. Gunder Frank, S. Amin) szerint újraértelmező lapszámot a Helyzet Műhely társadalomtudományi csoportja szerkesztette: ›fordulat.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

4 {Ld. Konrád György: Antipolitika. Közép-európai meditációk, Budapest: AB Kiadó, 1986.}

5 {Ld. a reformközgazdászok körét (pl. Antal László, Bauer Tamás, Bokros Lajos, Csillag István, Laki Mihály, Matolcsy György) és írásait, kül. „Fordulat és reform”, Medvetánc, 1987/2.}

6 {Vö. Éber Márk Áron, Gagyi Ágnes, Gerőcs Tamás, Jelinek Csaba, Pinkasz András: „1989”, Fordulat 21., ›fordulat.net – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

7 {Ld. „Egyszerű és nagyszerű kapitalizmus” (2004), Antitézis, 71–113, kül. 88–91, 112–113. A szerző néhány évvel később maga is módosította eredeti tételét a szovjet típusú rendszerek államkapitalista mivoltáról, vö. „Marx 1989-ről” (2010), ill. „Antikommunizmus ma” (2012, eredetileg: „It’s All Over Now, Baby Blue”), Antitézis, 230–269, 294–346. Utóbbi tanulmányban olvasható: „… nem szabad a »valóságosan létező szocializmust« (a továbbiakban: reálszoc) minden további nélkül csak államkapitalizmusnak nevezni és tartani, mert a reálszoc az államkapitalizmus tág fogalmának nagyon sajátságos esete. A »létező szocializmus« keleti, szovjet variánsa – noha nem volt szocializmus, hanem csak államkapitalizmus – kétségtelenül nem volt polgári rendszer. […] [Í]géretéhez híven megsemmisítette (kisajátította) a magántulajdonos (tőkés és földbirtokos) osztályt, a döntés pillanatában még létező munkásmozgalom politikai kontrollja alá helyezte a termelést és a szociális rendszert, megszüntette a polgári reprezentáció politikai és kulturális formáit és így tovább. Nagyjából fölszámolta (miközben Nyugaton csak korlátozta, szabályozta, agyonadóztatással demotiválta) a piacot.” Uo. 297.) Az idézett tanulmányban az 1968–89 közti nyugati és keleti rendszerek közti analógia alapját elsősorban a mindkettőre jellemző „jóléti”, „progresszív”, „gondoskodó”, gazdaságpolitikájában „beavatkozó” jelleg adja. Vö. még „Jobb- és baloldali antikapitalizmus” (2013) jelen kötetben, amely a munkásmozgalom hordozta forradalmi kommunista eszme burkolt, makacs megmaradásában jelöli ki a szovjet szférába tartozó államok differentia specificáját, ami miatt nem nevezhetők minden további nélkül államkapitalistának: „a világmegváltó kommunista forradalmi eszme – a maga aszkézisével, hősiességével, fanatizmusával és kegyetlenségével – mint a rendszer megtagadott titka ott rejtőzött a diktatúra burkában […]”.}

8 {Vö. Sartre formulájával (az egyezés valószínűleg szándékolatlan): az értelmiségi a mindenkori „objektív áruló”, „a magunkfajta meghasonlott ember, aki azonban nem bírja tovább elviselni kétszínűségét. Így aztán megtöri a csöndet, nem játssza tovább a betolakodó szerepét, amit ráosztottak, hogy végre saját nevében szólva azt mondja: én […]” (Jean-Paul Sartre: „Des rats et des hommes”, Situations IV., Paris: Gallimard, 1964, 57. skk.). A sartre-i értelmiségi „minden társadalmi osztályból kiválik, és még abba sem tud beilleszkedni, amelyet ideologikusan a magáévá tett, és episztemológiai pozíciója – elfogulatlansága és részrehajlás-mentessége – folytán végső soron bármikor leleplezhetik valamely partikuláris csoport ügynökeként.” (Fredric Jameson: The Geopolitical Aesthetic, Indiana UP, 1995, 38.)}

9 {A TTIP-hez ld. a „Kőkorszakváltás a balközépen” vonatkozó jegyzetét jelen kötetben.}

10 Replika 84. (2013/3.), Állampolgári részvétel – Új politika, új mozgalmak. szerk. Mikecz Dániel és Szabó Máté {›replika.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

11 Axel Honneth vs. Nancy Fraser, lásd erről a Replika új, 88. [2014/4.] számát, különös tekintettel Huszár Ákos jelentős tanulmányára {Huszár: „Osztály és elismerés. A magyar társadalom elismerési viszonyairól”, ›replika.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

12 A „populizmus” szót itt sem pejoratív, hanem pusztán leíró értelemben használom.

13 {A 2014. őszi „tüntetéshullám” a netadó elleni tiltakozásokkal kezdődött október végén, a korrupciós botrány (Horváth András általi) kirobbanását követő megmozdulásokkal folytatódott novemberben. Decemberben hat kormányellenes tüntetést is szerveztek (a korrupció ellen, a magánnyugdíjak felszámolása ellen, a szabad oktatásért, a devizahitelesek ügyében). 2015. január 2-án az Operaháznál „az önkényes alkotmányozás ellen tiltakozó tömegtüntetés harmadik évfordulójára” hívták össze az embereket, 10-én a gyülekezési szabadság korlátozása ellen tüntettek a Kossuth téren. Az összes akciót civilek szervezték. Ezután a hullám kissé kifulladt, és hasonló hévvel csak 2016 tavaszán, a Tanítanék Mozgalom révén indult újra.}

14 Vö. Ronald Aronson: „Marcuse Today”, Boston Review, 2014. november 17. {›bostonreview.net‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09. Vö. Herbert Marcuse: Az egydimenziós ember (1964), Budapest: Kossuth, 1990.}

15 {Giovanni Arrighi: „A fejlődés illúziója. A félperiféria koncepciójának megújítása” (1989), ford. Éber Áron Márk, Eszmélet, 26. évf. 103. szám (2014. ősz), ›epa.oszk.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

16 [Éber Áron Márk: „Giovanni Arrighi és a felzárkózás problémájának aktualitása”, Eszmélet, 103., ›epa.oszk.hu – PDF‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.]

17 Petőcz György: „A liberalizmus praktikus”, Népszabadság, 2014. december 6. {›nol.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.}

18 {A világ liberális politikai pártjait tömörítő Liberal International 2014. november 20–23. közti lisszaboni konferenciáján.}

19 Ady Endre: „Két meggyőződésű emberek”, Nyugat, 1911. 15. szám.

20 {Az iraki és kisebb részben az afganisztáni háborúról ld. „A háborúnak vége” (2003), „A Kelet védelmében” (2004), „Isten hozta, Mr. Bush” (2006), Világvége I., 118–139, 139–154, 185–224.}

21 {Ld. Rudolf Hilferding: A finánctőke. A kapitalizmus legújabb fejlődési szakaszának vizsgálata (1910), Budapest: Közgazdasági és Jogi, Budapest, 1959; Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás. Adalékok az imperializmus gazdasági magyarázatához (1913), Budapest: Kossuth, 1979; Nikolai Bukharin: Imperialism and World Economy (1915), International Publishers, 1929 (›marxists.org‹, utolsó letöltés 2023. 02. 09.); Vlagyimir Iljics Lenin: Az imperializmus mint a kapitalizmus legfelsőbb foka (1916), Budapest: Kossuth, 1973.}

22 {Hannah Arendt: „Imperializmus”, A totalitarizmus gyökerei, Budapest: Európa, 1992, 149–377.}

23 {A magyar pártfüggetlen szervezetek és NGO-k egyik legfontosabb támogatója a 2010-es évek első felében a Norvég Civil Alap és az Izland, Liechtenstein és Norvégia finanszírozta EGT Alap volt. Ezek az országok tagjai az Európai Gazdasági Térségnek, de az EU-nak nem, így utóbbi közös költségvetéséhez nem járulnak hozzá, élvezik azonban a közös gazdasági tér előnyeit; ennek kompenzálására hívták létre az Alapokat 1994-ben. A támogatások jelenleg azokat az országokat célozzák, amelyekben az egy főre jutó bruttó nemzeti jövedelem alacsonyabb, mint az EU-s átlag 90%-a, de elsődleges támogatottjai a 2004-es bővítés során vagy azt követően csatlakozott EU-tagok.}

24 {Utalás a 2010-ben kitört görög gazdasági- vagy adósságválságra, amelyet csak 2015-ben rendezett az Európai Bizottság, a Nemzetközi Valutaalap és az Európai Központi Bank (a „trojka”), súlyos megszorításokat erőltetve a Sziriza-kormányra.}

25 {A 2014. októberi kitiltási botrányról ld. „Az ellenzéket is le kell váltani” vonatkozó jegyzeteit jelen kötetben.}

26 {A harmadik Orbán-kormány már a 2014-es választások előtt megpróbált befolyást szerezni a Norvég és az EGT Alap folyósította összegek elosztására, s miután kudarcot vallott, 2014 nyarától a kedvezményezett szervezeteket üldözte, ill. kiemelten a Norvég Civil Alapot kezelő konzorcium két tagját, az Autonómia Alapítványt és a Demokratikus Jogok Fejlesztéséért Alapítványt, valamint az Ökotárs Alapítványt, amely a támogatásoknak a civil társadalmi célokat kitűző szervezetek felé való szétosztásért felelt. A kormány részrehajlással, pártpolitikai tevékenységek finanszírozásával és átláthatatlansággal vádolta a társaságokat. 2015 végén zárultak a vizsgálatok, a konzorciumokat és a 17 támogatott civil szervezetet felmentették, Lázár János Miniszterelnökséget vezető államtitkár pedig bejelentette, hogy a norvég kormány újra folyósítja a pénzeket. A Társaság a Szabadságjogokért (TASZ) 2016-ban, két év pereskedés után hozzájutott az ügyet kirobbantó levélhez, amely bizonyította, hogy a Kormányzati Ellenőrzési Hivatal személyesen Orbán Viktor miniszterelnök kérésére indította a vizsgálatokat. A Népszava 2020-ban kiderítette, hogy a magyar és a norvég kormány elvi megállapodása ellenére tényleges szerződést nem kötöttek, így Magyarország – az EU-ban egyedüliként – mindaddig 214,6 millió euró neki szánt fejlesztési forrástól esett el; ezt a norvég külügyminiszter is megerősítette. Forrás: Wikipédia.}

27 {2013 óta, amikor frissen kinevezett vezetője, Laura Codruţa Kövesi deklarálta, hogy a teljes román politikai mezőt átvilágítják, a Nemzeti Korrupcióellenes Ügyészség (Direcţia Naţională Anticorupţie) pár év alatt többezer korrupciós ügyet tárt fel. Nem pusztán lehallgatja és megfigyeli a célpontokat, hanem állampolgári, vállalati és állami feljelentésekre is számít, ami miatt gyakran hasonlítják a Ceauşescu-korszak titkosszolgálatához, a Securitatéhoz. 2014-ben az EU mintapéldaként állította a többi állam elé; egy 2015-ös romániai közvéleménykutatás szerint a lakosság 60 százaléka megbízik benne (míg az országgyűlésben csak 11 százalékuk). Victor Ponta 2014-ben alakult kormánya 2015-ben bukott meg korrupciós ügyek miatt. Pontát pár évvel később felmentették; más pártoknak a vezetőit (pl. Dan Voiculescut, a Konzervatív Pártét) börtönbüntetésre ítélték.}

28 {Zuschlag János szocialista képviselőt 2007-ben vádolták meg bűnszervezetben elkövetett csalással; 2010-ben első fokon nyolc és fél év börtönbüntetésre ítélték, amit egy évvel később hat évre csökkentettek; állítólag 72 millió forintos kárt okozott, amit megtérített. – Simon Gábor az MSZP volt elnökhelyettesét 2014-ben fogták perbe, miután kiderült, hogy több mint 240 millió forintot helyezett el osztrák és svájci bankszámlákon vagy értékpapírokban; a betétek származásáról nem tudott kielégítő magyarázatot adni; ügyében még 2022-ben sem született bírósági ítélet. – Hunvald György szocialista polgármestert (Budapest, VII. kerület) 2009-ben tartóztatták le, többek között hivatali visszaélés, magánokirat-hamisítás, hűtlen kezelés, hamisítás, vesztegetés, ingatlanpanama gyanúja miatt; 2012-ben a legtöbb vád alól felmentették, összesen három és fél évet kellett volna letöltenie, de a tárgyalások tovább húzódtak, nem jogerős ítélet végül csak 2020-ban született: egy év börtönbüntetés és 27 millió forintos pénzbírság folytatólagosan elkövetett hűtlen kezelés miatt, de a három előzetesben töltött év miatt ekkor már nem kellett börtönbe vonulnia.}

29 {A fairness (méltányosság) itteni fogalmához ld. a liberális politikafilozófia alapművét: John Rawls: Justice as Fairness: A Restatement, Cambridge, MA: Harvard UP, 2001. A bekezdés gondolatmenete tekinthető a rawlsi teória tömör összefoglalásának és burkolt bírálatának.}

30 Jürgen Habermas: A kommunikatív cselekvés elmélete, I. (1981), ford. Berényi Gábor, Felkai Gábor, Budapest: Gondolat, 2011, 261. {A fordítást enyhén módosítottam.}

31 {Kész Zoltán maga mögött tudhatta a teljes összefogás (MSZP, DK, Együtt, PM, MLP, MoMa – és a Lokálpatrióták) támogatását, amikor a Navracsics Tibor Brüsszelbe való távozása miatt kiírt időközi választáson 2014 végén elindult a veszprémi képviselői helyért, és megszerezte a mandátumot. (2018-ban aztán vereséget szenvedett a Fidesz–KDNP jelöltjétől.)}

32 A SZOCIÁLDEMOKRÁCIA ALKONYÁRÓL ld. Neal Lawson kiváló cikkét: „Social democrats face irrelevance at best, extinction at worse”, New Statesman, 2014. december 8., ›newstatesman.com‹ {Ld. ugyanezt a megfigyelését három évvel korábbról: Lawson: „Social democracy: in crisis the world over”, OpenDemocracy, 2011. február 7., ›opendemocracy.net‹, utolsó letöltések 2023. 02. 10.}.

33 Mester Iván: „A páciens neve: Orbán Viktor. Lételeme a küzdelem, a folyamatos harc”, Népszabadság, 2014. december (n. n.). {A cikket eltávolították a Népszabadság digitális archívumából. Kivonatolva érhető el több weboldalon is, ld. pl.: ›mediatop.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 10. A poszt megjegyzi, hogy a „Mester Iván”, „egyetemi docens” valószínűleg álnév.}

34 Révész Sándor: „Álltok majd bambán a parton”, Beszélő, 2014. december 1., ›beszelo.c3.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 10. Révész ezt írja: „Az Orbán-rendszer politikai gárdájának bomlástermékei között ismeretlen arányban lesznek ex-, poszt- és reformorbánisták. […] A posztorbánisták posztfideszes utódpárto(ka)t alakítanak majd. És ki mondja, hogy ezek nem szolgálhatják a demokráciát? A demokrácia normáihoz képest a legnormatartóbbak a posztkommunista MSZP által dominált kormányok voltak […]”; majd rámutat, hogy miközben az ellenzék gyakran „a kádári diktatúra apológiáját” nyújtja, igen ellentmondásos módon – és bármiféle morális alap nélkül – előre kifogásolja a „reformorbánisták részvételét a restaurációs folyamatokban”.}

35 {Kocsis Máté józsefvárosi polgármester 2014 decemberében vetette föl egy Facebook-posztban, hogy a 12–18 év közötti fiataloknak, a választott politikusoknak és a (közelebbről nem meghatározott) újságíróknak évente kötelező állami drogtesztnek kellene alávetni. A poszt kiváltotta méltatlankodást növelte, hogy Kocsis önkormányzata korábban megvonta a támogatást a Kék Pont Alapítvány tűcsereprogramjától, aminek a következtében a józsefvárosi kábítószerhasználók élete, valamint a civil szervezet működése is veszélybe került. A Fidesz–KDNP a kezdeti üdvözlés után pár nappal kihátrált a javaslat mögül, végül Kocsis is visszakozott.}

36 {Azaz: közvetlen népszavazásokon nyugvó.}

37 {Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: „Az Anna Karenina mint különös jelentőségű tény” (1877), A történelem utópikus értelmezése. Tanulmányok, vál. és ford. Sisák Gábor, Budapest: Osiris, 1998, 106–107, kiemelések az eredetiben.}

Egyszerű ajánlat a baloldalnak

1 Antal Attila: „Mit üzen a baloldalnak a menekültválság?”, Dinamo, 2015. szeptember 14., ›dinamo.blog.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 17.}.

2 Gyenge Zsolt: „Öt ballaszt húzza mélybe a baloldalt”, Kettős Mérce (WTF baloldal-sorozat), 2015. szeptember 29., ›merce.hu‹ {utolsó letöltés 2023. 02. 17.}.

3 {A „baloldal” öt bírált eleme Gyenge Zsolt dolgozatában: elitizmus; szélsőséges piacpártiság; kritikátlan Nyugat- és Európa-pártiság; Orbán-fóbia; a „balliberális” értelmiség kulturális teljesítménye.}

4 {A 2015 nyarán végiggyűrűző, Európában szeptemberben kitört menekültválságról ld. „A menekültválság jelentése” (2015, Mérce), Világvége IV., előkészítés alatt. A kihívással szemben szeptember végén a legerősebb ellenzéki pártok álláspontja: „pozitív semlegesség” (tartózkodás a parlamenti szavazásokon, a „nemzeti egység” őrzése) az MSZP részéről; „aktív ellenállás” (élőlánc, tüntetés látványos befogadások) a DK-éról – amit az MSZP úgy kommentált, hogy a DK „felzárkózott a menekültügyből pártpolitikát csináló” Fidesz mellé –; a Jobbik a Fidesz–KDNP-nél is „határozottabb fellépést” sürgetett a menekültek ellen: státuszuk kriminalizálását, a táborok még szigorúbb lezárását; az LMP 24 pontból álló javaslatot dolgozott ki a menekültügy kezelésére, köztük olyanokkal, mint nyomkövetős megfigyelés, a rend- és határvédelmi szervek bővítése, felfegyverzése, szélesebb hatáskörrel felruházása, ill. gyakoribb állami tájékoztatás. Ld. „Egymásnak esett az MSZP és a DK menekültügyben”, Index, 2015. szeptember 25., ›index.hu‹; „Az LMP nyomkövetőt rakna a bevándorlókra”, Index, 2015. szeptember 14., ›index.hu‹, „A Jobbik több intézkedést szorgalmaz a menekültügyben”, hvg.hu, 2015. június 20., ›hvg.hu‹, utolsó letöltések 2023. 02. 17. stb.}

5 {Vö. Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: „»A nagy inkvizítor«”, A Karamazov testvérek II., Pécs: Jelenkor, 2013, 310–333.}

6 {A sorozat összes darabja archiválva a Mérce oldalán: ›merce.hu‹, utolsó letöltés 2023. 02. 17.}

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette, valamint fordította és kiegészítő jegyzetekkel ellátta: Sipos Balázs
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítóterv, grafikai elrendezés: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 442 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence