ZŰR-ZAVAR

Bolondok városa IV

Dobnik János Iván

TARTALOM

1. FEJEZET

1. FEJEZET

A polgármester irodájának előszobájában várakozik két exzsaru, Tomcsek és Botocska őrmester. Szinte vigyázzállásban ülnek. Pultja mögül, szúrós szemekkel figyeli őket a polgi titkárnője. Mindkét delikvens civil ruhájáról próbálja benyálazott ujjával a pacákat eltüntetni. Homlokukról arcukra csorog a verejték, pedig a légkondi rendesen működik.

Alig érthetően sutyorognak: – Neköd is folyik má’ a víz a hátadon, Botocska?

A kérdezett bólogat, majd eltorzult képpel közli: – Má’ a pöcsömön is.

A titkárnő hangosan rájuk szól: – Kérem, csendesebben mulatozzanak! Ez itt a polgármesteri hivatal, ha nem tudnák!

Tomcsek bólogat, miközben a középkorú titkárnő csinos vonalait méregeti. Lézerszemei a hölgy formás dekoltázsára „ragadnak”.

– Mondja, kicsikém! Kérhetünk inni valamit?

A márványarcú dáma erélyes: – Ez itt nem a kocsma, s nem is vagyok a kicsikéje. A nevem Miranda, maga bunkó!

Tomcsek zavartan pislog Botocskára. – Há’ mondjá’ má’ erre valamit!

Botocska a torkát köszörüli: – Hát, néha tényleg buburnyák vagy, de ezt mindön hülye tudja.

Tomcsek fejével a titkárnő felé mutogat, majd suttog: – Né neköm, te marha! A bigének!

Botocska felderül, majd a pult felé tekint. – Édes Miranda! Adna neköm égy kávét?

A nő kilép „barikádja” mögül. Csípőre teszi kezeit. Örökkévalóságnak tűnik a pillanat, mire arrogánsan közli: – A felesége ne legyek?

Botocska ártatlanul bámulja. – Van nejem má’, de ha ezt tudom, én…

– Hülye! – szól a nő, mire Botocska egyik fülére tapasztja tenyerét:

– Mi van?

A hölgy éles hangon rikolt: – Mondtam, hogy ez nem kocsma! Maga IQ bajnok!

Tomcsek röhög.

Botocska a nőre legyint, s mondja: – Ez a fehércseléd se tudja jó dógá’ba’, hogy mit fecsög.

– Valami gond van? – szól oda a titkárnő erélyesen.

A két férfi a fejét rázza, de mindkettő ugyanazt gondolja: – „Jó’ mögdugnálak a biciklidön, te hülye picsa!”

Mirandáról két érkező férfi vonja el a figyelmüket. Rezsőke és Robbantós húzza be a kéziféket a pult előtt.

A titkárnő kedves velük: – Jó napot kívánok az uraknak! Tessék befáradni! A polgármester úr már várja önöket! Üdítőt, kávét? Mit vihetek be?

– Kávét és vizet kérek szépen. Tudja, mint a sitten, – mondja Robbantós higgadtan.

Rezsőke nevetve pislog a hölgyre: – Én mög csak két rozéfröccsöt kérök. Ha lehet, akko’ fél-fél deci vodkáva’!

A titkárnő szívélyes: – Azonnal viszem. Kérem, hogy fáradjanak be!

Tomcsek felháborodva dünnyög: Látod, Bot-ócska? Ezöknek mindönt löhet. Bezzeg nekünk…

Botocska feje elvörösödik az idegtől. – Protekciós bűnözők, tuti komcsik!

Rezsőke fél füllel hallja, s mielőtt még belépnének Robbantóssal az irodába, odagrimaszol a két ücsörgőnek: – Ha nem tetszik a rendszer, a sóhivatalba nyújtsatok be panaszt! Talpnyalók!

S választ nem várva, bemennek.

A polgi kezet nyújtva megy elébük. – Szervusztok! Foglaljatok helyet! Te is, Rezsőke!

Kényelmes kanapéra teszik hátsójukat, miközben Robbantós mosolyog: – Köszönjük. Ültünk már eleget.

A polgi vigyorogva, velük szemben helyezkedik el. – Na, hol is kezdjük, barátaim?

Ekkor belép a titkárnő a mindennel telepakolt tálcával. Mosolyogva az asztalra helyezi, s elindul kifelé.

A polgi utánaszól: – Köszönöm, Miranda.

Miután a hölgy becsukja maga után a dupla bélésű ajtót, a polgi mosolyog: – Nyugdíjba mögyök, fiúk. Tudjátok, ez mit jelönt?

Rezsőke örömében ajkaiba harap: – Én ülök a helyödre.

A polgi kajánul elkezd vigyorogni, miközben a fejét rázza. – Rezső! Toll a füledbe! Ez itt nem a szocipárt. Már mögvan az utód.

– Ki az? – hördül fel Rezső a mellkasához kapva.

Robbantós a kezébe nyomja az egyik vodkát. – Ezt húzd le, még mielőtt leállna az a nagy szíved!

Rezsőke megissza még a másikat is, s leöblíti egy rozéfröccsel.

A polgi krákogva a torkát köszörüli: – Az utódom egy igazi fiatal tehetség, de vele nem möhet tovább a biznisz!

Robbantós értetlenkedik: – Jó uram! De hát miért hagysz el minket? Nem lehetne, hogy…

A polgi közbevág: – Nem vagyok jól. Má’ látomásaim is vannak! El köll ismernöm, hogy mögöregödtem. S hát a jövő a fiataloké!

Rezsőke jobban érzi magát. Bólogat. – Az röndbe’ van. De én is fiatal vagyok, ahho’ képest. Nem löhetne, hogy…

A polgi határozottan szól közbe: – Nem, Rezső! A kocka e’ van vetve. Az utód mögvan, és készön áll.

Robbantós a kávéját szürcsöli. – Ahogy jónak látod, nagyuram. De mondd, milyen látomások gyötörnek? Van egy jó orvos barátom. Megvizsgál, ha akarod.

A polgi remegve tenyerébe temeti arcát. – El se’ tudjátok képze’ni! Olyan hihetetlen még neköm is!

Rezső cinikus: – Ezök után, jó a fantáziánk.

A polgi nagyot nyel, majd kinyögi: – A Napról-napra-élőst láttam a városba’. Többször is!

Robbantós csodálkozik, majd vigyorog. – Aha, de én úgy emlékszem, hogy az meghalt, miután ejtőernyő nélkül ugrott ki a repülőből. Vagy nem, nagyuram?

A polgi az öltönyét igazgatja. – De igen. Az ernyő helyött a poroltót kapta föl.

Rezsőke fintorog. – Nagy a baj, polgikám. De löhet, hogy nálam is!

– Nálad miért is, Rezső? – néz a polgi kíváncsian, mire Rezsőke folytatja mondókáját:

– Tennap én is láttam az utcán. A saját szömömme’!

– Kit? – néznek egyszerre Rezsőre, aki nagyot csuklik a második fröccstől, majd kinyögi:

– Hát a Naprú-napra-élőst.

Robbantós röhög. – Na, nálad is elmentek otthonról, Rezső?

– Nem vagy viccös! – mondja Rezsőke, de a polgi leinti őket:

– Fiúk! Mindögy, hogy mi van, térjünk a lényögre!

Rezsőke fintorogva emeli fel üres poharát. – Azt csiná’nám, ha lönne mit innom.

A polgi felemeli mutatóujját. – Mindön vállalkozást be köll zárni, amit a hamis pé’zbű csiná’tunk!

– Ezt nem mondod komolyan, nagyuram! – mondja Robbantós felháborodva.

A polgi helyett Rezsőke szólal meg, nevetve a szakállát vakarászva: – Mit csodá’kozó’, gengsztör barátom? Ez várható vót. Főleg ilyen vezetés mellett!

A polgi a fejét fogja. – Nincs politizálás, Rezső!

– Értöttem, parancs! – bohóckodik Rezsőke tisztelegve.

A polginak beráncolódik a homloka: – A gépöket is el köll tüntetni!

Robbantós idegesen a fejét csóválja. – Azt már nem! Attól, hogy te kilépsz, nagyuram, mi még gyárthatnánk a lóvét.

A polgi halántékán kidagadnak az erek. Felemelt hangon mondja: – Nem löhet! Ha buktok, éngöm is besároztok.

– Neköd má’ úgyis mindögy, nem? – vihog Rezsőke, mire a polgi kitágult pupillákkal leinti:

– Aztat a bolond Tomcsekot mög a Botocskát visszahelyözöm a karhatalom kötelékébe. Majd űk fölügyelik, hogy a nyomdagépök a méhtelepre kerü’jenek. A vas ára mög a városé, és né nyafogjatok!

Robbantós kesereg: – A tiéd lehet, nagyuram.

– A városé lösz, – ismétli a polgi.

Rezsőke elbambul: – A gépsor?

– Hülye! A vas ára.

– S mi lösz a könyvtárra’, polgikám?

– Visszaállítsuk, ahogy vót.

Rezső keserűen mosolyog. – Szóva’ államosítasz?

A polgi széttárja karjait, miközben a fiúkra kacsint. – Így is mondhassuk. Az a Mivanjani mög a London kuplerájt csiná’tak. Ez régön még e’mönt, de most má’ új idők gyünnek!

– Ja, mög a passzátszél! De mi köze a kupihó’ a Reagönnek? – néz Rezsőke értetlenül.

– Kinek? – csodálkozik a polgi, de Robbantós már mondja is:

– Hát annak a volt amerikai elnöknek.

A polgi a hasát fogva nevet. – Ti, hogy milyen hülyék vagytok!

Robbantós komoly marad: – Az új polgi nem fog a kupiba járni?

A polgármester kajánul vigyorog. – Majd kérdözd mög tűle!

– De én tőled kérdezem, nagyuram! – Szerintem nem fog. Van felesége, mög gyeröke is. Röndös embör!

Rezső felemeli jobb kezét. – Na persze! Az elején mindönki így kezdi.

– Mit akarsz ezze’ mondani, Rezső?

– A kecske is, miután mögízleli a káposztát…

Robbantós oldalba böki, a szót is belefojtva:

– Az a kecske, elvtársam!

– Hülye! – mondja Rezsőke a bordáit tapogatva.

Robbantós a polgira néz: – Mivanjaniék nem fognak örülni.

A polgi vállat von. – Kit érdeköl, hogy ki minek örül? Ez van, és kész.

Robbantós még próbálkozik: – De a többieket érintő rendelkezéseid is eléggé drasztikusak, nagyuram.

A polgi határozott: – Tudom én, hogy ez mindönkinek kellemetlen, de így lösz a legjobb. A döntésöm véglegös!

– És anyagilag veszteségös! S nem csak papíron! – szúr oda Rezsőke, de a polgit ez már nem hatja meg.

Felemeli vonalas telefonját: – Miranda!

– Igen, polgármester úr!

– Hozzon be italt a vendégeimnek!

– Igenis.

– Ja, és adjon valamit odakinn annak a két balféknek is! Tomcsek és Botocska őrmesternek.

– Nem tudtam, hogy rendőröket is várunk, polgármester úr.

– Azok a mihasznák még nem értek ide? Pedig mintha őket láttam volna a padon ülve.

A titkárnő észbe kap: – Ül itt két civil ruhás maskara, mindjárt megkérdezem a nevüket.

– Várok!

Miranda tartja a kagylót, s a két ücsörgőre pislog műszempilláival: – Megmondanák a nevüket?

Tomcsek oldalba böki Botocskát, aki kissé elbóbiskolt: – Na, hallod? Valamelyikünk csak begyün ennek a Randának, vagy hogy is híjják?

– Hülye vagy té, Tomcsek! Teljesen.

– Most mé’ mondod?

Botocska kihúzza magát. – Kizárólagosan csak én tetszhetök neki. Neköm van mú’tam.

Tomcsek röhög. – Ja, fotós. Neköm mög rendőri!

Botocska fintorog: – Mög bűnügyi is, te börtöntöltelék!

– Kussoljá’, mer…

A titkárnő üvölt, hogy még bent a polgi is elrántja fülétől a kagylót: – Befognák végre azt a lepcses szájukat? A polgármester úr szólt, hogy bemehetnek.

Tomcsek nyálasan mosolyog: – De hát még nem gyüttek ki a zsiványok.

A titkárnő elkomorul: – Hogy is hívják magát?

– Tomcsek vagyok, de csak szólítson…

– Elég! – ordít a titkárnő, hogy zeng az egész előszoba. Majd halkabban rájuk szól: – Húzzanak befelé a polgármester úrhoz!

– Ennek mög mi a baja? – néz Tomcsek Botocskára, aki nehezen áll fel.

– Nem tom, de neköm nagyon fájnak a lábaim. Biztos akkor mög a…

– Pofa be! Gyerünk! – mondja Tomcsek, s az irodába csoszognak.

A polgi mosolyogva mutat a kanapén lévő szabad helyre. – Üljenek le!

Miközben ez megtörténik, Tomcsek halkan a polgihoz szól: – Inni löhet itt valamit?

A polgi épp mondana valami cifrát, de csak nagyot nyel – mivel a titkárnője egy tálca rozéfröccsel érkezik.

Mosolyogva az asztal közepére teszi, s gyors léptekkel távozik. Tűsarkújának kopogását elnyeli a dupla bélésű ajtó.

A polgi a tálcára mutat: – Igyanak az urak!

Rezsőke feje vörös, mint a szovjet lobogó: – Én zsarukka’ nem koccintok.

– Még nem azok, de inni azé’ ihatsz! – közli a polgi szerényen, mire Rezsőke erre magához vesz két teli poharat.

Mindenki őt bámulja.

– A Robbantósét is én pusztítom e’, ő most úgy úgysé’ piázik, – közli Rezsőke erőteljes baritonján.

Tomcsek is gyorsan felkap egy poharat, majd még egyet: – A komám sé’ vedel.

Botocska a fejét rázza, s az egyik poharat kiveszi Tomcsek kezéből: – Szomjas vagyok.

– Ezt még mögbánod! – mondja Tomcsek, mire a polgi véget vet a civakodásnak:

– Uraim! Mi ez az állatkert?

Botocska vidáman nézi. – Hát, elég gyenge a fő’hozatal, polgármestör úr. Amint látom, csak halai vannak ott abba’ az ócska akváriumába’.

– Fogd má’ be a pofádat, hadd beszéljön a főnök! – szól Tomcsek, mire a polgi folytatja:

– Szóval, Tomcsek és Botocska!

– Igen, uram? – néz Botocska, mire a polgi leinti:

– Fogja be a pofáját végre! Na, magukat ezönne’ visszahelyözöm a rendőrség állományába.

A két delikvens szemei csillognak az örömtől.

Rezsőke leteszi üres poharát, erőből: – Nem iszok zsarukka’.

A polgi folytatja: – Azza’ a fő’tételle’…

Botocska Tomcsekre sandítva beszól: – De ugyé nem állandóan ezze’ a hülyéve’ kő szolgálatba’ lönnöm?

– Me mi bajod velem? Te, rövidlátó süket egér! – szól Tomcsek Botocskára csodálkozva.

A polgi felpattan, s erélyesen mondja: – Elég! Nincs több szavamba ugatás! Marhák!

– Nincs szólásszabadság? – néz Botocska értetlenül, de a polgi a fejét fogva csak leinti:

– Szömet hunyunk a mú’ton. Tomcsek és Botocska! E’mönnek a Robbantóssa’ a tanyájukra, s ott fő’pakó’nak égy gépet teherkocsikra, mög mindön tartozékát! A méhbe léadják! A bevételt mög behozzák a városkasszába! Mögértötték?

Tomcsek bólogat. – Persze. Amit a teherkocsié’ kapunk, azt mögtarthatjuk?

– Vagy léadjuk azt is? – néz Botocska is a polgira, de az csak leül, s tenyerébe temeti arcát.

Robbantós mosolyog. – Hogyne, még a jelvényeteket is!

– Tényleg? – néz Tomcsek a polgira.

Az nevetve a fejét rázza: – Idióták! A gépsor mögy a vasba. Utána bemöntök a kupiba, és…

Botocska közbeszól: – Na de polgármestör úr! Oda én bizony nem möhetök. Én…

A polgi erélyesen a szavába vág: – Má’ pedig bemöntök, és bezárjátok!

Botocska büszkén kihúzza magát. – Ja, az más. Akko’ mögyök én is.

Tomcsek rászól: – Azé annyira né siessé’! A góré még mondani akar valamit.

A polgi szigorú tekintettel: – Miután bezárták a kuplerájt…

Botocska ismét közbekotyog: – Kik?

A polgi keserűen mosolyog: – Hát maguk, Botocska! Tomcsek és maga. Utána mindönkit ki kő’ lakoltatniuk! A lányokat…

Most meg Tomcsek szakítja meg a polgit hangosan röhögve: – Azokat létesztö’jük, a striciket mög lécsukjuk.

– Hülye! – kiáltja a polgi, majd folytatja: – Mindönkit e’zavarnak, és ennyi!

– Mindönkit? – kérdezi bárgyú képpel Botocska.

A polgi elkezd dühös lenni: – Mit nem lehet ezön érteni?

Tomcsek csak bólogat. – Mindön tiszta, polgármestör úr. A strigókat mög a kurvákat is kidobjuk. De tisztölette’, mikó’ gyünnek az új csajok?

A polgi kitér hitéből. A fejét fogva üvölt: – Milyen csajok? Marhák! Oda nem jönnek lányok, max majd a könyvtárba dó’gozni.

Botocska magasba emeli mutatóujját. – Aha! Szóva’ a könytárba’ fognak ribanckodni?

A polgi erélyesen az asztalra csap. – Miután visszafoglalják a helyiségöt, az utána ismét könyvtárként fog üzemő’ni. Értik végre? Marharépák!

A két „zseni” összenéz, s egy-egy fejbólintással jelzi, hogy igen.

A polgi A4-es lapot nyom Tomcsek kezébe. – Tessék! Ezen szerepöl mindön név, cím, hogy hunnan mit köll e’kobozniuk a város javára.

Robbantós ingerülten néz a polgira. – Nagyuram! Amikor társultunk, azt mondtad, hogy kánaánt varázsolunk hőn szeretett városunkból. Most meg elkobzod a nyomdát, meg mit…

A polgi vigyorogva szól közbe: – Te mindönt elhiszöl, amit mondanak neköd?

Robbantós magába roskadva hallgat.

Rezsőke megissza a tálca utolsó fröccsét, majd lelkesen a város vezérére pislog. – Te, másodlagos doktor bácsi! A Naprú-napra-élőst kilökted a repcsibű’. Ezé’ fő’ is nyomhatnánk! Nem vagyunk ám annyira buták, mint aminek néző’.

A polgi remegős hangon: – Gyerökök! Hát mondtam má’, hogy én nem lüktem ki. Ő ugrott a porizéve’, mondjad má’, ó’tóva’!

Tomcsek odaszól sejtelmesen: – A szelleme itt kovályog a városba’! Ha hiszik, ha nem, má’ én is láttam. Pedig, ha má’ én, aki nem hiszök, az…

A polgi ráförmed: – Tomcsek! A papírt nézögesse, amit adtam!

– Igenis, uram.

– Mindön lögyön elintézve, ami azon szerepöl!

Botocska kihalássza Tomcsek kezéből.

– Mi’csiná’sz?

– Másolatot a lelki szömömme’.

A polgi még hozzáfűzi, körbetekintve a jelenlévőkön: – Ez az intézködés az új polgármestör első parancsa. S örüljetök, hogy sénkit nem csukat lé! De ezöntúl szigorú röndnek kő’ lönni! A bűnözésnek vége van!

Tomcsek elszomorkodik: – S mi kiket fogunk akkó’ ű’dözni?

– Hülye! Mindig lösz, akit köll, – mondja a polgi.

Robbantós szomorkodva bámul maga elé.

Rezsőke nevetve vigasztalja: – Égysző’ mindön véget ér. Neköm néhogy bőgni kezdjé’ itt, mint a fejős tehén!

Tomcsek felpattan, és rájuk szól: – Na, elég a búslakodásbú’! Parasztok, szocik, bűnözők vagy mik vagytok! Induljunk a tanyákra, hogy léfoglalhassam aztat a bizonyos gépsort.

Botocska hozzáfűzi bólogatva: – Amit a méhbe má’ tárt karokkal várnak a cigányok. – Ez most hogy gyün ide, e’vtá’s? – néz rá Rezsőre szigorúan, de a polgi csak leinti:

– A tulaj roma. Én má lebeszé’tem vele a gépök érkezésit. Ja, és a három lopott furgont sé felejtsétök odavinni!

Robbantós felugrik. – Azokat mi rendesen vettük!

A polgi szerényen közli: – Hát persze, hamis pé’zbű.

Botocska is felemeli hátsóját. – Itt kéröm valami bűzlik.

– Beszartá’? – néz rá Tomcsek csodálkozva, de Botocska a fejét rázva mondja:

– Még nem. De égyik pillanatrú a másikra bűncselekmények tömkelege kerül napvilágra.

A polgi mérgesen rászól: – Maga csak né okoskodjon, Botocska! Teljesítsék a parancsaimat!

A tizedes összecsapja bokáit. – Igenis, értöttem. De az előbb aztat tetszött mondani, hogy ez az új főni utasítása…

– Igen, de pár napig még én ülök a székibe’. Úgyhogy kuss lögyön végre!

Ekkor minden jelenlévő legnagyobb meglepetésére az iroda túlsó felén lévő íróasztal mögötti forgószékből odakiabál egy jól fésült öltönyös fiatalember:

– Én már a székemben ülök! De ma még az állatorvos úr parancsait követitek! Holnaptól viszont szigor és rend van, mert én vagyok a soros! A nevem Villanykörte. Az új polgitok.

A polgit kivéve mindenki döbbenten bámulja, mint bornyú az új kaput.

– Ez végig itt ült? – tekint Robbantós a polgira, aki csak mosolyogva bólogat:

– Hát, nem is olyan helyökön, mint te!

A Villanykörte odacammog, s mindenkivel lekezel. Egyenes tekintettel néz a szemeikbe: – Uraim! A nulláról indulunk, de nincs több szélhámoskodás! Az én városomban rendnek kell lennie. Akinek ez nem tetszik, az még ma leléphet!

– Vagy lécsukjuk! – mondja az őrmester lelkesen, mire a Villanykörte helyesel:

– Igen, igen, jól mondja. Hogy is hívják magát?

– Tomcsek vagyok, parancsára, – csapja össze a bokáit, mire a Villanykörte közli:

– Maga holnaptól rendesen őrmesteri rangban lesz a hatóságnál.

Botocska ajkaiba harapva gondolja: – „Ez a seggnyaló máris a kegyeltje!”

Majd mosolyog. – És én, nagyuram? Én mi löszök?

– A segédöm, te hülye! – mondja Tomcsek, mire a Villanykörte jóváhagyja egy vállrándítással.

– Úgy van! Kellenek a hűséges beosztottak.

– De hát régen én is őrmestör vótam!

– Jó’ mondod, régön, – vihog Tomcsek, mire a Villanykörte megenyhül:

– Ideiglenesen maga tizedes lesz!

– Tomcsek akko’ is a fölöttösöm lösz, uram.

A Körte mosolyog: – Egyelőre. Na, emberek! Az elődöm kiadta a feladatokat. Irány a munka! S mozogjanak, mintha élnének!

Rezsőkéék megindulnak, Tomcsekékkel a nyomukban.

A recepciós pultból Miranda integet a Robbantósnak: – Idefáradna egy pillanatra, kérem?

Robbantós megy. – Mit tehetek önért, szépség?

A többiek irigykedve nézik Robbantóst.

Miranda szinte suttog: – A polgármester úr behozott pár aktatáskát, melyeket önnek kell átadnom. Valami végkielégítés címén.

– Visszajövök holnap. Meddig dolgozik?

– Tizenhat óráig, kedves. S már a gondolattól is, már most mindenem nedves.

Robbantós meg sem tud szólalni a meglepetéstől, de nem is kell neki, mivel Tomcsek odakiált:

– Pancserka! Elég a csacsogásbú! Teljesítenünk köll a polgi parancsát! Na, irány Horány, te lókötő!

Miranda el van varázsolva.

Robbantós finoman kezet csókol neki, mielőtt távozna a többiekkel.

A hivatal felújított udvarán két rendőrkocsi és egy üres teherautó várja őket. Robbantósék beülni készülnek az első autó járőrjei mögé, de Tomcsek ordít, akár egy fába szorult féreg:

– Botocska tizedös! Szóljon ezökre a disznókra, hogy az ő helyük a teherautó platóján van!

Botocska fintorogva intézkedik. – Fiúk! Az őrmester azt…

Rezsőke csak leinti: – Hallottuk. Pihentesse a pofáját, tizedös!

S felmásznak a Robbantóssal a kijelölt helyre.

Tomcsek az első kocsiba ül, hátra. Botocsa kinyitja a túloldali ajtót, hogy beüljön.

Viszont Tomcsek rászól: – A másik verdába üljön, hátra! Tizedös!

Botocska engedelmeskedik, miközben rémülten gondolja: – „Ez teljesen mögbolondú’t.”

A konvoj lassan, de biztosan elindul.

Miközben átvágnak a városon, Tomcsek úgy feszít civil ruhájában a hátsó ülésen, mint valami főnyomozó. A pálfájai földúthoz érve Tomcsek a sofőrre szól: – Kapcsó’d be a szirénát, fiacskám!

A fiatalember csodálkozva hátrapislog. – De hát mié’?

– Mit mié? Te idióta! Fő’felé né kérdözzé’! Én az őrmestöröd vagyok, te barom!

– Igenis, őrmester. Ne haragudjon. Nincs a civil szerkóján a cafrangja.

– Nem pofázó’! Indítsad a szirénát!

– Igenis, őrmester! – mondja a sofőr, és már zeng is a kék villogó.

A másik rendőrkocsi követi a példáját. Igaz, mindössze százötven métert haladnak, s már le is állnak Robbantós édesanyja tanyájának a főbejáratánál. Rezsőék lemásznak a teherkocsiról.

Robbantós Tomcsekhez siet. – Minek szól a sziréna?

Tomcsek kihúzza mellkasát. – Hogy-hogy minek? Kinek! A házigazda így majd kaput nyit.

Robbantós a fejét csóválja. – Itt vagyok őrmester. Szegény anyám meg bent, a tolószékében! Vagy azt szeretné, hogy a Mama engedje be?

Botocska tizedes csatlakozik, s int a sofőrnek, hogy állítsa le a szirénát.

Tomcsek szigorú arccal néz Robbantósra. – Nem köll a sóder, te hajas baba! Engedjé’ be minket, de azonna’!

Robbantós szó nélkül kitárja a kaput. Távolabb, édesanyja a garázsbejáró mellett ücsörög. Rokkantkocsijából bámulja az érkezőket.

– Szia Anya!

– Szervusz, kisfiam!

– Viszik a gépsort.

– Bánom is én, csak tégöd né vigyenek.

– Nyugi, Mamikám! Csak kérlek, ne kiabálj senkivel!

– Nem fogok. Pedig rájuk férne.

Tomcsek is odaér Botocskával. – Jó nagyot, nagysága! A törvény nevibe’ itt most mindönt léfoglalunk. Én Tomcsek őrmestör vagyok, ő mög a segédtisztöm, Botocska tizedes. A civil ruhák ellenire mi is a rend őrei vagyunk. Szolgálunk, és…

Ica mama erélyesen közbeszól: – Jó napot! Tudom, kik maguk, hogy a kórságga’ fognának kezet! A fiam hagyják békin, mer’ olyat töszök, hogy még én is mögbánom! – No csak né fenyögesön, mer’ széköstű’ bevisszük a központba! – mondja Tomcsek, mire Botocska hozzáfűzi:

– Tessék mögnyugodni! Mög a gyógyszert bevönni!

Robbantós eltolja onnan édesanyját, egészen a teraszig. – Maradj itt, Mama! Gyorsan végzünk, ne is törődj semmivel és senkivel!

– Jól van, kisfiam, de nagyon vigyázz magadra!

Robbantós bólogat, s a rendőrök után megy a fáskamrába. Azok már épp szanaszét szedik a gépsort. Tomcsek és Botocska a külső teraszon ülnek le Rezsőkével a hófehér műanyag székekre.

Robbantós a fáskamra bejárata és a külső terasz közti részen álldogál. Gondolkodik: – „Vajon ki alatt fog először összeszakadni a műanyag szék?”

Tomcsek őrmester nevetve szól neki: – Nem kő’ ám ha’gatózni, hülye gyerök! Örüljé’, hogy nem lösző’ lécsukva! Úgyhogy hozhatná’ is nekünk inni valamit.

Ica mama kiált oda a benti teraszról: – Vazzeg! Igyá’ otthol! Né a szolgálatba’! Te bunkó!

S abban a pillanatban mind a három alatt összeroskad a műanyag szék. Két másodperc alatt hanyatt zúgnak.

Robbantós nevetve szól rájuk: – Mi a hézag, őrmester? Talán szédülnek a betonon?

– Én is itt vagyok ám, te hülye! – kiáltja Rezsőke, s röhögve feltápászkodik, a többiekkel egyetemben.

A fásból egy közrendőr siet ki a „felkelőkhöz”.

– Őrmester úr! Kérek engedélyt a…

– Tán pisá’nod kő’? – szakítja félbe Tomcsek, mire a srác a fejét rázza:

– Nem, uram, csak azt a tényállást állapítottam meg, hogy targonca nélkül nem bírjuk felrakni ezeket a gépeket a…

Most Botocska szól közbe: – Okoska! Tán mi kérjünk egyet a szomszédtú’? Majd mögoldjátok!

Tomcsek pozitívan mutogat: – Ez jó ötlet, tizedes! Amúgy is, ott is rekvirálunk valami varrógépöket. Biztos’ van targoncájuk.

Robbantós feszülten nézi őket. – Az a Halacska tanyája.

Az őrmester vigyorog. – Na és? Hülyének néző’ minket? Itt van a papíron, amit a polgi adott, hogy a Szabólegénynek ott van egy kamionnyi varró – izéje – gépe.

Robbantós cinikusan: – Na és? S akkor mi van, őrmester?

Tomcsek kinyögi: – E’kobzás! Ott is!

– A Gazsi műszaki dó’gait is? – néz Rezsőke bárgyún, de Botocska leinti:

– Mindönt viszünk! Te, bolsevik! Még a Krumpliorrnál táró’t kerti szerszámotokat is!

Rezsőke egykedvűen bólint, majd távozni akar.

– Halihó! Egy lépést sé tovább! – szól rá az őrmester.

Ekkor Szerb Misi lép ki a házból. Elhalad Ica mama mellett, s a többiekhez ballag. Szájából kilóg egy égő cigaretta. – Adjon Isten! Mi ez a fő’fordulás itten, uraim?

Tomcsek kiröhögi: – Jó, hogy gyütté’, Misike! Tán csíp a pisike? Ha jó’ tudom, a garázs előtti konténer az a tiéd, nem?

Misi laza: – Közöd?

Botocska beszól: – Lé van foglalva! Mi van benne?

Misi cinikusan elkezd nevetni. – Azt sé’ tudjátok, hogy mit tartalmaz, de lé van enstandó’va? Hát, ha tudni akarjátok, brazil kávé, gyogyósok!

Tomcsek kajánul nézi. – Én tudtam. Te, és hun van a sok Marlboro cigi?

– Milyen cigi? – néz Misi, majd Robbantósra tekint, aki kacsintva jelzi, hogy hagyja.

Misi a fejét fogja dühében, miközben az égre pislog. – Uram! Ez a hülye rendőr mindönt tud?

Robbantós széttárja kezeit. – Sajnálom, Milosevics. A polgi kiszállt a bizniszből. Az új meg mindenünket elkoboz. Így állapodtunk meg, igaz, elég egyoldalúan.

Rezsőke is odaveti: – A szabadságunkat möghagyta.

Misit szinte leveri a víz. – Sokra mögyünk vele.

Botocska Misihez lép. – Te, kópé! Szóva’ hun van a cigi?

Misi vállrándítva közli: – E’fogyott, vazzeg. E’fogyott!

Tomcsek csodálkozik. – Mind a tizenkét konténer?

– Hát, nagy bagósok vagyunk, vazzeg.

Botocska Misire förmed: – Né szórakázzá’ velünk, mer’ hátrakötöm a sarkadat!

Misi hajthatatlan: – A Nagyika is kötögetött, míg é’t. Nyugodjon békibe’! Örű’jetök, hogy kávé van!

Közben Gyurci és Gazsi érkezik eg új, piros sportkocsival.

Gyurci a zsarukat látva Gazsira förmed: – Mé’ á’tá’ mög? Te idióta! Nem látod, hogy még a térkép is teli van a hekusokka’?

Gazsi egykedvű: – Biztos velünk vannak. Löhet a polgi kű’tte üket Ica mamához, társadalmi munkára.

– Hülye vagy? Mié’ tönne az ilyet?

– A polgi osztálytársa vót, mög gyerökkori haverok.

– Ja, az más, – mondja Gyurci, s besétálnak a kapun.

Tomcsek felvillanyozódva fogadja őket. – Jó, hogy gyüttök, szarjankók!

– Magának is szebb jövedelmet civilbe’! – mondja Gyurci vigyorogva, mire az őrmester az orra elé nyomja a hivatalos okiratot:

– Az építőiparos cégöd véglegös engedélyeinek itt a véglegös visszavonása, Gyurma Gyuri! A gépeidről és járművekről mög a pöcsétte’ ellátott léfoglalás.

Gyurci elsápadva vizslatja a papírost.

Gazsi röhög. – Gyurika! Mive’ cseszted fő’ így a polgi agyát?

Gyurci nem lát, nem hall.

Tomcsek a távolban álló piros sportjárgányt sasolja, majd a Gazsi kezébe nyom egy másik papírlapot. – Ez is hivatalos! Ezönne’ az a piros nagy poros fostalicska is lé van fogla’va. Mög a művház előtti másik tizenegy autód is, Gazsika!

Gazsi alig kap levegőt. – Mi van? Té beteg vagy, Tomcsek? Ez nem löhetségös! Azok az én…

– Kussoljá’! Nincs vita az őrmestőrre’! – szól rá erélyesen Botocska, mire Gazsi ordít: – Nya’d ki a seggit! Mög az enyimet is, te majomparádé! Én…

Robbantós rászól: – Gazsi bácsi! A polgival vége az üzletelésnek. Ne vitázzá’ a zsarukkal! Tomcsek és Botocska úr ismét hivatalos állományban van. De szabadon maradunk, ez a legfontosabb.

Tomcsek kajánul vigyorog, majd int a Botocskának. – Tizedös! Azonna’ mönjenek át a szomszédba, és ott is kezdjék mög amié’ gyüttünk! Ja, és szörözzön targoncát! Mer’ addig innen e’ nem mögyünk, amíg mindönt fő’ nem pakó’tunk.

– Igenis! – mondja Botoska, s már szinte szalad is intézkedni.

Gazsi keserűen elkezd nevetni.

– Té oszt mit röhögsz, sáskafej? – néz rá Tomcsek, mire Gazsi közli:

– Sokáig itt lösztök, férgök! Égy kocsira nem fér fő’ sémmi.

Tomcsek mosolyog. – Majd mögoldjuk, kisfiam. Fordulunk párat, né aggódjá’!

Gazsi Gyurcira szól: – Húzzunk innen, te nagyon hülye! Köllött neköm idegyünni. Ez is a té ötletöd vót!

– Mer’ té oszt olyan okos vagy? Bárányarcú! – mondja Gyurci, remegve az idegtől.

Tomcsek az útjukat állja. – A kocsikulcsokat! Kérem!

Gazsi szótlanul átadja a piros autóét, amivel érkeztek.

– A többi? – néz rá Tomcsek kajánul.

– Nincs nálam, – mondja Gazsi, s Robbantósra fókuszál:

– Té mög szó’hattá’ vóna, Papa, hogy né gyüjjünk ide!

Gyurci helyesel: – Nem is gyüvünk többé. Na gyere kampim, húzzunk a gyászba!

Tomcsek röhög: – Most e’möhettök, de még a mai nap lögyön léadva az összes kú’cs és kocsipapír a jard portáján! Különben möntök a helyetökre a hűvösre! Te is, Gyurcika! Vigyed be a cégpapírokat, mög a teljes leltárt a gépparkrú’ is!

A két jómadár szomorúan elcammog.

A földútra érve Gazsinak felcsillannak a szemei: – Te Gyurci! A könyvtár garázsa teli van hamis suskáva’. Még tudunk új életöt kezdeni!

– Raboljuk ki? Az a Jack Londoné mög a Mivanjanié. Mög a kupi is! Vagy szó’ni akarsz nekik? Szerintem a mi lovunk mögdöglött, dögöljön mög az övék is! Né szóljunk nekik!

Gazsi fintorog. – Te hülye vagy, Gyurci? Minek szó’nánk? Hát ma csődbe jutottunk. Szépen beosonunk, és a garázsbú’ lenyúlunk pár bőrönd lóvét! Na, mit szó’sz?

De Gyurci nem szól semmit. Csupán a mellettük fékező kocsit meglátva arra gondol: – „Na tessék! Amikó’ az ördögrű beszé’nek, mögjelönik. Ezt e’sé’ hiszöm!”

Mivanjani és London vigyorog rájuk kocsijukból. Gazsi és Gyurci rémülten néznek össze, mint akik kísértetet látnak.

Mivanjani vigyorog, de olyan keserűen: – Mi van gyaloggalopp-társaság? Tán nincs nafta a tucat kocsitokba’? Gyertök, üljetök be! Nagy a gáz!

Gyurci röhög. – Onnan jövünk.

London kiszól: – Apád faszát! Hülye! A könyvtárat mögszá’ták a zsaruk. Szó’ni köll a Robbantósnak, hogy…

Gazsi bácsi belefojtja a szót: – Azt té má’ cseszhetöd, Londonka! Nálunk is kinn vannak a dögkeselyűk. Mindönt léfogla’nak!

– Az áldóját a Luci Feri bácsinak! Gyerkőcök! Most oszt mi lösz? – néz Mivanjani csodálkozva.

– Szükségállapot! – kiáltja London, mire Gyurci kineveti:

– A té apád faszát, London! Ezök lényúzzák a bőrünket is, de az a lényög, hogy nem löszünk lécsukva.

– Biztos vagy té ebbe’, hülye gyerök? – néz rá Mivanjani árgus szemekkel.

Gyurci bólogat: – Csak a halál biztos.

Gazsi megunja a beszélgetést, int Gyurcinak, hogy haladjanak. Búcsúzóul odaszól még Londonéknak: – Üdv a klubba’, cupákok! Vivre La államosítás!