Monica Murphy

I’LL ALWAYS BE WITH YOU

MINDIG VELED LESZEK

A mű eredeti címe: I’ll Always Be With You

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2023 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803729

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

LEJÁTSZÁSI LISTA

BITTER – Dacey

In Poly Amber – Night Tapes

Wavey – Grand Pax

Brkn – VOID

Unrequited Love – Breakup Shoes

You and Your Lover – Playdate

WALLS – Ryan Woods

Carolina – Harry Styles

A teljes Mindig veled leszek lejátszási listát
itt találod a Spotifyon:

http://bit.ly/3Z1zfNW

Vagy olvasd be a lenti QR-kódot.

Tündöklőbb vagy, mint az ezer csillag

Csókjában hűsölő esti szellő;

CHRISTOPHER MARLOWE{1}

Első rész

ELSŐ FEJEZET

WEST

Nyár

PÁRIZSBAN, JÚLIUS KÖZEPÉN LÁTTAM először hús-vér valójában. Piszok meleg volt, köszönhetően az Európa nagy részén végigvonuló hőhullámnak. Mindenkiről folyt a verejték a zsúfolt táncparketten abban a félreeső éjszakai klubban, kivéve egyvalakit.

Carolina Lancastert.

Tudtam, ki ő. Naná, hogy tudtam. A vezetékneve gyakorlatilag ott díszeleg annak a magániskolának minden egyes épületén, ahová otthon, Amerikában járok, pedig ő nem is a suli diákja. Aztán ott az a tény, hogy a családja ugyanazokban a társadalmi körökben mozog, mint az enyém, nem mintha ő bármelyik eseményen megjelenne. Évek óta külföldön él.

Szinte mintha nem is létezne. Inkább legenda, vagy afféle tünemény: sokat beszélnek róla, de sosem látták.

A Londoni Tánctársulat főtáncosa vagy mi a franc. Prímabalerina kivételesen fiatalon – vagy legalábbis ezt írja róla a sajtó. Hogy mit keres Párizsban, nem tudom. De kibaszottul szexi, ahogy ott pörög-forog a parketten a zene ütemére. Feszes fekete sortot visel, amely kihangsúlyozza hosszú, nagyon hosszú lábát, és olyan picike trikót, amelyhez foghatót még sosem láttam.

Fehér, rövid, áttetsző. A kemény bimbók majdhogynem átbökik a finom anyagot. Könnyedén táncol. Erőlködés nélkül, totál felszabadultan. Vékony karját a feje fölé emeli, és úgy lengeti, ajkára álomittas mosoly ül, tekintete réveteg, mintha transzban lenne. Nem túl magas, de a lábai végtelennek tűnnek. Lenyűgöző. Mindenki őt nézi.

És ő észre sem veszi.

Olyan sokáig bámulom, hogy azon kapom magam, megnyalom az ajkam, mintha éheznék. Rá. Le sem tudom venni róla a szemem. A bőröm már attól bizsereg, hogy nézem, ezért gondolkodás nélkül előrelépek. Aztán teszek még egy lépést. Végül én is ott állok a parketten, körülöttem vonagló testek. Egyetlen izmom sem mozdul, mégis rettenetesen izzadok, miközben Carolina nem vesz róla tudomást, hogy ott állok mellette.

Pedig lát. Elárulja a tekintete, amely felém rebben, gyorsan, mint a villám. A szemében érdeklődés csillan. Aztán hátat fordít nekem. Úgy tesz, mintha ott sem lennék.

Soha senki nem tesz úgy, mintha nem léteznék. A legtöbben – főleg a lányok – nem tudnak figyelmen kívül hagyni. Úgy hangzik ez, mintha valami öntelt seggfej lennék, de csak a tényeket közlöm. Mindenki ismeri a családomat.
A vezetéknevemet.

Még engem is.

Véget ér a dal, a DJ franciául bejelenti a következő számot, és máris megragadom a kínálkozó alkalmat.

– Szia!

Felém kapja a fejét, én pedig csak pislogok, annyira megbabonáz gyönyörű arca. Vonásainak tökéletes szimmetriája. Kék szeme, elegáns orra, lebiggyesztett rózsás ajka. A tekintete azonnal unott lesz, és mond valamit franciául, miközben tetőtől talpig végigmér.

Oldalra döntöm a fejem, és zavartan nézek rá.

– Tessék?

Felnevet, és én önkéntelenül elmosolyodom, bár biztosra veszem, hogy rajtam nevet.

Megismétli a kifejezést, kék szeme elkerekedik.

– Fous le camp de moi!

Húzz innen a francba!

Eljátssza itt a menő párizsi lányt ennek a hülye amerikainak, aki éppenséggel beszél franciául, és mivel totál hű vagyok önmagamhoz, belemegyek ebbe a játékba.

– Csak szórakozol velem.

– Non. – Megrázza a fejét, a szeme kerek, ártatlan, bár tudom, hogy színjáték az egész. Minden szőke hajszála a helyén. Még az életben ilyen feszes lófarkat nem láttam, és nem hiszem, hogy egy pigmentnyi smink is lenne az arcán.

Kibaszottul meseszép.

Csak bámulom. Rezzenéstelen arccal. Ő pedig visszabámul. Épp olyan rezzenéstelen arccal.

– Tudom, hogy beszélsz angolul – mondom végül.

Ekkor újraindul a zene, ezúttal egy lassú, dzsesszes szám szól a hangszórókból, és a táncparkett szinte teljesen kiürül. Az ott maradó párok egymásba kapaszkodnak, ringatózva táncolnak, de mi ketten nem mozdulunk.

Míg végül Carolina közelebb lép, hűs illata körbeölel, és kurvára megszédülök tőle. Ennek a lánynak a kisugárzásától szó szerint transzba esem.

– Ki vagy te? – kérdezi vaskos, ámde hamis francia akcentussal.

– Nem számít. – Most rajtam a sor, hogy közelebb húzódjam, és odahajolok a füléhez. Élesen beszívom a levegőt, belélegzem finom illatát, ami úgy hat rám, mintha erős drogot fecskendeztem volna az ereimbe. – Pontosan tudom, ki vagy – tétovázom. – Carolina.

Azonnal hátrább lép, és viszolygás ül ki az arcára.

– Paparazzo, mi? Hát akkor hajrá…

– Mi van?

Carolina széttárja a karját, a trikója egészen felcsúszik, és épp csak eltakarja szinte nem is létező mellét.

– Lődd azt a fotót! Add el a bulvárlapoknak! Akkor mindenki pletykálhat rólam, hogy itt táncolok egy párizsi klubban az éjszaka közepén, kidobott cicikkel.

Tetszik, hogy ilyen gőgösen mondja a cici szót. Mint valami hercegnő.

Egy elkényeztetett kis hercegnő, aki megkap mindent, amit csak akar, amikor épp úgy tartja kedve.

– Nem vagyok lesifotós.

Értetlenül néz rám, és leengedi vékony karját.

– Akkor ki vagy?

– A ti sulitokba jártam. – Most már még zavartabbnak tűnik. – A Lancaster gimnáziumba.

– Ó, bassza meg… – A szemét forgatja.

Aztán sarkon fordul, és faképnél hagy.

Habozás nélkül elindulok utána, átvágok a tömegen, a nevét kiáltom, de elengedi a füle mellett. Piszok gyors, és csak úgy átsiklik a klubot benépesítő vendégek között. El is veszítem szem elől szőke fejét.

A következő másodpercben megint felbukkan, közvetlenül a kijáratnál, és kimegy a klubból.

Megszaporázom a lépteimet, és kivágódom az ajtón. Carolina ott áll a járdán, az utca felé fordulva. Egy férfi áll mellette, vékony és kiakasztóan magas, és épp előkap egy öngyújtót a zsebéből. Ekkor veszem észre Carolina kezében a cigarettát, amelyet most duzzadt ajka közé csúsztat, és a srác felé hajol, aki a tüzet ad neki. A cigi vége vörösen izzik fel, és Carolina kifújja a füstöt.

A dohányzás nem szexi. Egy kicsit sem. Gyilkos szokás, és büdös.

De ahogy nézem a cigarettázó Carolina Lancastert, megkeményedik a farkam.

Ekkor észrevesz, megvetően végigmér, majd kivéve ajka közül a cigarettát, a szája sarkából odamormol valamit égimeszelő barátjának.

A srác felnevet. Nagy valószínűséggel rajtam.

– Utánam jöttél. – Tekintetét rám emeli, a hangja vádló.

Lassan elindulok feléjük, megint a közelében akarok lenni, hogy újra érezhessem az illatát. Lágy és nedves, akárcsak az óceán. Sós és… vad.

Igen, mint az óceán.

– Elrohantál, mielőtt megmagyarázhattam volna – mondom a zsebembe mélyesztve a kezem, lazaságot színlelve. Mintha nem is hatna rám ez a lány.

– Mégis mit? Nem érdekel, mit akarsz mondani.

Basszus, ez a csaj piszok undok!

De bejön.

– Meg sem kérdezted a nevemet. – Csak egy pillanatnyi szünetet tartok, és már hozzá is tenném, ki vagyok, de nem hagy szóhoz jutni.

– Mint mondtam. Nem ér-de-kel. – Beleszív a cigibe, és egyenesen rám fújja a füstöt. Én grimaszolok, ő pedig elégedetten elmosolyodik.

– Én viszont szeretném tudni – szólal meg a barátja. Felé fordulok, ami kurvára nehezemre esik, mert egész este csak Carolinát akarom bámulni. – Mi a neved?

– West.

– West. Az egy égtáj, nem egy név… – dünnyögi Carolina, és a járdára pöccinti a hamut.

– Miféle név ez? – ráncolja a homlokát a srác.

Már nyitnám a számat, hogy kifejtsem, de ekkor Carolina ismét félbeszakít.

– Valószínűleg egy generációkra visszanyúló családi név. Biztos valaminek a rövidítése. Valószínűleg egy régi vezetéknév, ami az anyjáé vagy a nagymamájáé volt. – Felvonja a szemöldökét.

– Eltaláltad. – Felé döntöm a fejemet.

A barátja felnevet. Carolina még csak el sem mosolyodik.

– Nos, örülök, hogy megismerhetlek, West. Gideon vagyok. – Előrébb lép, kinyújtja a kezét, én pedig mosolyogva megrázom.

Ő legalább barátságos, habár engem nem ő érdekel.

– Unatkozom – nyavalyog Carolina Gideon felé fordulva. – Menjünk máshová!

– Elég udvariatlan vagy – jegyzem meg halvány mosollyal az arcomon.

Cigarettával az ajka között pillant hátra a válla felett, és hunyorogva tanulmányoz. Kiveszi a cigit, és így szól:

– Nocsak, a szemembe mondod az igazat.

Vállat vonok.

– Valakinek muszáj.

– Máris megkedveltem – biccent Gideon.

– Kösz.

– Én nem – közli Carolina teljesen felém fordulva. Szinte fáj, hogy ennyire szép. Nagyon igyekszem nem reagálni, amikor a tekintete végigsiklik rajtam, minden részletet szemügyre véve. A bőröm bizsereg, mintha megérintett volna. – Az utolsó, amihez kedvem van, egy amerikaival tölteni az estét.

– Te is amerikai vagy – jegyzem meg.

– Majdnem hat éve, hogy nem ott élek. – Derűsen elmosolyodik, aztán újra beleszív a cigarettába. – Ha egy kedves gazdag amerikai fiúval szeretnék baszni, akkor hazamennék, és egy egész hosszú listáról választhatnék.

Kissé meghökkenek, hogy ilyen könnyedén odaveti a baszni szót. Olyan kifinomult és elegáns, nem hittem volna, hogy az a típus, aki ilyen lazán dobálja a csúnya szavakat.

– Egy szóval sem említettem, hogy baszni akarnék veled.

– Dehogynem akarsz – szippant egyet. – Látom rajtad.

Basszus, nem téved.

– Menjünk át egy másik klubba! – A barátja felé fordul, a javaslat egyértelműen csak neki szól. – El akarok húzni innen.

– Rendben. – Gideon elnéz Carolina mellett, bele a szemembe, csibészes mosollyal az arcán. – West, neked is velünk kellene jönnöd.

– Nem… – kezdené Carolina.

– Örömmel. – Most rajtam a sor, hogy a szavába vágjak, és ez nem tetszik neki.

Egy kicsit sem.

Ingerülten szippant még egyet a cigarettából, és szexi ajkát összeszorítva fújja ki a füstöt. Pofátlanul nézem, a szemem eltelik a látvánnyal, miközben ő továbbra sem vesz rólam tudomást, és könnyed franciasággal cseveg Gideonnal.

Dallamos hangjától ismét önkívületbe esem, miközben arról panaszkodik, hogy minek megyek velük, amikor ez
a kettejük szabad estéje, és a tekintetem a cicijére vándorol. Az apró bimbók még mindig kemények, és nekifeszülnek a trikó anyagának. Nincs nagy melle, épp akkora, hogy elférne a tenyeremben, és szinte látom is, ahogy beszívom azt
a szép kis bimbót…

– Hülye amerikai.

Felpillantok, de nem veszem magamra a sértést.

– Gyerünk, húzzunk innen! – mondja neki Gideon, int, és megint rám emeli a tekintetét. – Velünk jössz?

Elbizonytalanodom, a haverjaim még mindig odabent vannak. Amikor legutoljára láttam őket, Brent épp a pultos csajt fűzte. TJ és a többiek a kiszemelt csajhoz dörgölőzve táncoltak.

Nem érdekelné őket, ha lelépnék. Talán észre sem veszik, hogy már nem vagyok ott.

Bassza meg! Majd később rájuk írok.

Gideon leint egy taxit – miért nem Uberrel megyünk? –, és mire észbe kapok, ott nyomorgok a szűk jármű hátsó ülésén Carolinával kettőnk között. Annyira nekem feszül, hogy minden egyes porcikáját érzem.

Szikrák röpködnek közöttünk, amint a bőrünk összeér, és Carolina kérdőn néz rám. A cigi rég sehol, egy cukorkát szopogat. Látom az ajka közt.

A nyelvén.

– Az Európában nyaraló amerikai tinédzser srácok tipikus egyenruháját viseled – mondja vádlón. – Próbálsz elvegyülni, közben meg messziről kirísz.

Lepillantok a vászon rövidnadrágomra és a fehér ingemre. Nem tűrtem be, az ujját felhajtottam, és felidézem, hogy az összes barátom hasonló szerelésben indult bulizni. Van, aki még baseballsapkát is csapott a fejére, persze hátrafelé fordítva.

– Brooks Brothers ing. Ralph Lauren rövidnadrág – folytatja, és tekintete az ölemre rebben. Az ágyékomra. – A lábadon félcipő. – A hangját derű szövi át, amikor ismét a szemembe néz. – Nem lehet titeket megkülönböztetni.

– Úgy beszélsz, mint egy felfuvalkodott európai.

Megvonja az egyik csupasz, sima vállát, amely így a karomhoz ér. Megint szikrák repednek.

– Az is vagyok.

– Amerikai vagy.

– Amire előszeretettel emlékeztetsz. De mint mondtam, már nem ott élek. Nem szeretem. – Egészen közel hajol, én pedig a lehető legdiszkrétebben újra belélegezem mámorító illatát. – És általában nem jönnek be az olyan fiúk, mint te.

– Akkor miért ülök veled egy taxiban?

Carolina Gideon felé bök a hüvelykujjával.

– Az ő hibája.

Előrehajolok, hogy láthassam a srácot.

– Hé, haver! Jövök neked eggyel.

– Be is fogom vasalni rajtad – mondja nevetve, de azonnal elhallgat, amikor Carolina ingerülten odapillant rá a válla felett. – Neked meg mi bajod van ma este? – kérdezi a lányt.

Carolina egy szóval sem válaszol, megfordul, és előrefelé néz, én pedig pofátlanul megbámulom a profilját. Az ajkát állandóan lebiggyeszti, előretolja az állát, az ajka elnyílik, a tekintete felém siklik, és észreveszi, hogy egy ideje már figyelem.

A taxi csak úgy suhan az utcán, repít minket egy másik éjszakai szórakozóhely felé, és továbbra is bámuljuk egymást. Gideon a telefonját nyomkodja, a kijelző ezüstösen megvilágítja szép metszésű arcát. A járműben ez az egyetlen fényforrás.

– Bunkó vagy – suttogja Carolina alig hallhatóan.

– Te meg kibaszottul szép – suttogok én is, meglepve magamat. Nem szoktam azt mondani, a lányoknak, hogy szépek, főleg azoknak nem, akik egyértelműen tisztában vannak ezzel. Semmi szükség simogatni az egójukat, jobban szeretem, ha ők simogatják az enyémet.

Szar ügy, de ez az igazság.

Carolina szeme kissé elkerekedik, de ez az egyetlen látható reakciója. Az álarc azonnal visszakerül a helyére, összeszűkült szemmel néz, a foga belemélyed az alsó ajkába, mintha arra gondolna, hogy felfalna.

– Szeretsz flörtölni.

– Te is.

Felkacag.

– Ha azt hiszed, flörtölök, amikor undok vagyok veled… akkor komoly bajod van.

– Igen. – Közelebb hajolok, a személyes terébe. – Van is.

A tekintetem megállapodik a száján, és nézem, ahogyan a cukorkával játszadozik. Rózsaszín nyelvével forgatja, ide-oda löki. Elnyomom a feltörni készülő nyögést, és megigazítom magam. Bárcsak arrébb húzódhatnék, pedig majd meghalok, hogy a karomba vonhassam.

– Kérsz cukorkát? – kérdezi, miután a kelleténél egymillió szívdobbanásnyival tovább bámulom, vagyis bámuljuk egymást.

– Aha. – A hangom rekedtes, mintha csak most ébredtem volna fel, és esküszöm, láttam valamit villanni a szemében.

– West… – Megrázza a fejét, ajka halvány mosolyra görbül. – Milyen buta név.

– Hallanod kellene az igazi nevemet. – Igazából nem annyira fura, csak rájátszom.

– Nem akarom tudni – suttogja. Kezét a mellkasomra teszi, és gyengéden ellök, mielőtt folytathatnám.

A homlokomat ráncolva, zavartan nézek rá. Ez a csaj komolyan odacsap, és bassza meg, felér egy kínzással.

– Hajolj ide! – Kinyúl felém, hosszú, elegáns karja felsiklik a mellkasomon, majd keze a tarkómra simul, közelebb húz, az ajka az enyémhez ér, és úgy teszi hozzá: – Vedd el a cukromat!

Gyengéden megránt, mintha biztatni akarna, én pedig lehajtom a fejem, és az ajkunk majdnem összeér. Ugyanazt a levegőt szívjuk be, együtt lélegzünk. Megízlelem mentás leheletét, a homlokunkat egymáshoz nyomjuk. A bőröm bizsereg a felismeréstől, amikor hallom, hogy Carolina levegő után kap. Ekkor felemelem az állam.

Közelebb csúszom.

Míg az ajkam az ajkához ér.

Felnyitja meleg, puha ajkát, és ügyesen áttolja a számba a cukorkát, én pedig óvatosan megszívom a nyelvét, és a cukorka már ott is van a számban. Minden egyes szőrszálam égnek áll, amikor ellazítom az ajkamat, és elengedem a nyelvét. Carolina megnyalja a felső ajkamat, mint egy macska, pont középen. A nyelve nedves, az alsó ajkamba mélyedő foga éles, és felszisszenek.

Lassan elhúzódom, a cukorka a nyelvemen marad, az egész szám zsibog, de nem a számban szétáradó hűs, friss íztől.

Nem. Carolina felelős ezért az érzésért. Istenre esküszöm, remegek, és észlelem, hogy az ő teste is reszket. Elkerekedett kék szemmel néz rám, a mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed.

Rámosolygok, megmutatom a fogam közé szorított cukorkát, mire felnevet.

– Jól van – mondja gőgösen, mint egy királynő. – Táncolhatsz velem.

– Tessék? Ez megtiszteltetés?

– Mégpedig a legnagyobb – hajol oda Gideon csatlakozva a társalgáshoz. – Rendszerint egyedül táncol a klubokban.

– Igaz – bólint Carolina helyeslőn.

A taxi levegője megtelik elektromossággal, és mire kiszállunk, nem is habozom, hanem megfogom Carolina kezét, és összefonjuk az ujjainkat. Nem húzódik el, és elindulunk Gideon után. A srác egy szót sem szól, míg meg nem állunk a portás előtt. Ekkor Gideon Carolinára mutat, és bemondja a vezetéknevét.

Ezek szerint, ha valaki Lancaster, már nyílnak is előtte az ajtók. Én már nem mondom meg a vezetéknevemet. Az is rengeteg ajtót kinyit, főképp Franciaországban.

De Carolina ezt nem tudja.

Hamarosan bent is vagyunk az óriási klubban, és Gideon italt rendel nekünk a pultnál, miközben Carolina máris húz maga után a táncparkettre. Ez a hely még zsúfoltabb, mint az előző. A levegő melegebb. Sűrűbb. A zene hangosabb, a basszus a testemben lüktet, és megrezegteti a csontjaimat. Carolina felém fordul, táncolni kezd a zene ütemére, a csípője ring, a karját a feje fölé emeli, de én csak állok ott, mint egy rakás szerencsétlenség, és csak nézem, mintha hipnotizáltak volna.

– Te nem táncolsz? – kiabálja túl a zenét.

Megrázom a fejem, képtelen vagyok megszólalni. Túlságosan rabul ejt testének látványa. A ruhája nem sokat takar, és a képzeletem máris beindul, szinte látom magam előtt meztelenül.

Kitárja magát előttem az ágyon, felajánlkozva.

A mosolya pusztító. Mintha tudná, mit tesz velem. Mire gondolok.

– Kár. És ha van ritmusérzéked?

– Nincs.

Kezét a mellkasomra teszi, és lefelé húzza. Lassan. Az ujjai a hasamat cirógatják, amitől megfeszülnek az izmaim, és összerándulnak az érintésétől.

– Fogadok, hogy igenis van, amikor számít.

A farkam azonnal vigyázzba áll a szavaira, attól, amit sugallnak.

– Nagyon fitt vagy – jegyzi meg derűs tekintettel.

– Sportolok.

A szemét forgatja.

– Naná, hogy. Lacrosse?

Lenézően fújok egyet.

– Atlétika.

Felvonja a szemöldökét.

– Dobálsz? Átugrálsz dolgokat?

– Futok. – Engedek a késztetésnek, és a kezemet a derekára csúsztatom, majd közelebb húzom. – Gyors vagyok.

A keze még mindig a hasamon nyugszik. Szinte éget.

– Ez jó tulajdonság vagy rossz?

– Attól függ, honnan nézzük.

Valaki hátulról beleütközik Carolinába, aki így nekem dől. Azonnal elkapom, megtámasztom a csípőjénél, és magamhoz húzom.

– Nem szeretem a gyors fiúkat. – Lábujjhegyre áll, amikor a zene felhangosodik, a szája így a fülem vonalába kerül, hogy jól halljam. – Rendszerint szépen, ráérősen szeretem.

Jobb kezemmel végigsimítok a fenekén, ő pedig ellép tőlem, és megrázza a fejét. Leengedem a kezem.

– Túl gyors vagy, amerikai.

Csak nézem, figyelem, ahogy benyúl a falatnyi sortja pici zsebébe, és kivesz egy gyűrött cigarettát.

– Van tüzed?

– Nincs.

Akkor szó nélkül otthagy a táncparketten.

Tehetetlenségemben felnyögök, majd utánasietek, követve fénylő szőke haját, hogy ne veszítsem szem elől. Aztán mindketten átmegyünk a zsúfolt bárba, ahol odaáll egy feketébe öltözött, keskeny bajszú, sötét hajú faszi mellé, aki ördögi mosollyal ad neki tüzet. Carolina odahajol, és a láng meggyújtja a cigaretta végét. Nevetve húzódik el, és megrázza a fejét, amikor a faszi mond neki valamit.

Belém mar a féltékenység, odamasírozom hozzá, belekarolok, és magam felé fordítom.

– Mit mondott neked?

A mosolya enyhe, de a szeme csillog, amikor azt kiabálja:

– El akar vinni valahová dugni.

Izzó düh árad szét az ereimben.

– Mit mondtál erre?

– Azt, hogy valakivel vagyok. – Megpaskolja a mellkasomat, mintha csak egy házi kedvenc lennék. – Higgadj le! Nem fogok dugni vele.

A düh még mindig ott van, de már nem olyan erős.

– Jó tudni.

– Nem szeretem, ha hozzám érnek. A férfiak. – Egy pillanatra elgondolkodva néz rám, kék szeme összeszűkül, felső ajkát már-már gúnyosan húzza el. – Azt mondják, hideg vagyok.

– Kik?

– A fiúk, akik hozzám akarnak érni.

– Nekem hagytad, hogy megérintselek. – Amikor nem szól semmit, folytatom: – A taxiban. Amikor a cukorkádat odaadtad nekem.

Ajka halvány mosolyra húzódik.

– Az más volt.

– Mert?

Megvonja a vállát.

– Nem tudom. Van benned valami megközelíthető. Mint egy plüssmackó.

Nem tehetek róla, erre már felnevetek.

– Engem senki nem jellemezne így.

– Akkor morcos, ijesztő amerikai fiúnak? Biztos te uraltad az iskolát, igazam van? Ismerem ezt a típust. Valószínűleg pont olyan vagy, mint a bátyám. – Megrázza a fejét, mintha a bátyja kész csődtömeg lenne.

A bátyja valóságos legenda. Whit Lancaster elviselhetetlen seggfej, aki vasököllel irányította a Lancaster gimit, amikor oda járt. A legrégebbi Lancaster-birodalom örököseként Whit felfoghatatlanul gazdag, és magasról tojik mindenkire a feleségén és a gyerekén kívül.

Én is olyan könyörtelen akarok lenni, mint Whit, és amekkora szerencsém van, egyetlen Lancaster sem járt
a Lancaster gimnáziumba azóta, hogy másodéves voltam, amikor is Crew Lancaster érettségizett. Mindig automatikusan ők lesznek a főnökök. Mindenki őket követi alázatos hűséggel. És most arra készülök, hogy a végzős évemben én is ilyen hűséges követőket gyűjtsek magam köré.

– Úgy hallottam, hogy a bátyád igazi pöcs.

Carolina felnevet, és ez a hang majdnem térdre kényszerít.

– Az. Rémes. – Tétovázik. – Az a benyomásom, hogy te is rémes vagy.

Közelebb húzódom hozzá, és odahajolok a füléhez.

– Szeretnéd megtudni, ugye?

Carolina még csak nem is bizonytalanodik el.

– Igen, szeretném megtudni. – Elnyomja a friss cigarettát a pultra kitett hamutartóban, majd közelebb lép. A keze olyan gyorsan siklik fel az ingem alatt, hogy a lélegzetem is eláll, amikor hűvös ujjai a hasamhoz érnek. – Akarsz a titkom lenni?

Mielőtt válaszolhatnék, Carolina a nadrágom derékpántjánál fogva magához ránt. Készségesen engedek neki, ám ekkor elhúzza a kezét, majd megfordul, és elindul a klub túlsó vége felé. Utánamegyek, a szívem vadul dobol, a bőröm bizsereg ott, ahol hozzám ért. Az ujjperce végigsimított
a hasamon, amikor megmarkolta a derékpántot, és kőkemény farkam azóta is fájdalmasan lüktet.

A szavai sem segítettek.

Akarsz a titkom lenni?

Igen, kurvára akarok.

De én nem vagyok senki titka. Inkább mindig mások
a titkaim.

De ez a lány nem. Ez a lány eléri, hogy fussak utána. És én futok is, önként, dalolva.

Meg sem áll az elsötétített folyosóig, ahol a zene már csak tompa moraj. Sarki hideg árad a légkondicionálóból, lehűti verejtékes bőrömet, azonnali enyhülést nyújtva, és amikor Carolina felém fordul, a tekintetem automatikusan a mellkasára siklik.

– Tudsz csókolózni, amerikai fiú?

– Elég sok mindent tudok – felelem. Rengeteg csajom volt, de egyik sem túl komoly. Szexeltem is. Az ujjammal is könnyedén ki tudok elégíteni egy lányt.

El tudom képzelni, hogy Carolina Lancasterrel igencsak kreatív lennék.

– Akkor mutasd meg, mit tudsz! – Nekidől a falnak, karját kissé széttárja, a tenyerét felém fordítja, de a lábát keresztbe teszi.

Lassan odalépek hozzá, emlékezve rá, mit mondott. Hogy nem szereti a gyorsaságot. És nem szereti, ha hozzáérnek.

Minél lassabb vagyok, a mellkasa annál gyorsabban emelkedik és süllyed. Kísértő. Nagyon szeretném megérinteni. De akkor csak ellökne magától.

Vállalom a kockázatot. Óvatosan a csípőjére teszem a kezem, és meglep, milyen éles a csontja. Mennyire vékony ez a lány. És ahogy elnézem, színtiszta izom.

Ha jól sejtem, sokkal többet edz, mint én.

Türelmetlenül fúj egyet, amitől elmosolyodom, és amikor a tekintetünk találkozik, látom, hogy a szeme mérgesen, gyilkos tűzzel villog. Mintha legszívesebben kést tartana a nyakamhoz, és nézné, ahogy lassan elvérzek.

Előrehajolok, és csak akkor állok meg, amikor a szám szinte az ajkához ér, kinyújtom a nyelvem, és hirtelen megnyalom. Ő elnyílt ajakkal dől előre, mintha többet akarna tőlem, én pedig mosolyogva döntöm oldalra a fejem, és elhúzódom.

– Gonosz vagy – suttogja.

– Te is – emlékeztetem az önuralmam utolsó cseppjét is felhasználva arra, hogy ne mozduljak. Megszorítom a csípőjét, az érintésem gyengéd. – Ha túl gyorsan haladok, elfutsz?

Bólint, felszegi az állát, a szemhéja elnehezül, és a számat nézi.

– Igen.

– És ha lassan haladok? – felcsúsztatom a kezemet az oldalán. A derekán, a bordájára. – Akkor is elmenekülsz?

– Mindig menekülök – leheli.

A mellkasára szegezem a tekintetemet, és nézem, ahogy zihál. A rövid trikó szegélyével matatok, majd a vékony anyag alá csúsztatom az ujjam hegyét, és végigsimítok a cicije alján. Élesen levegő után kap, ekkor a szemébe nézek.

– Túl gyors?

Carolina megrázza a fejét.

– Mit csinálsz?

– Látni akarlak. – Az ujjaim még feljebb siklanak, a melle lágy ívére, és hüvelykujjam kemény bimbóját ingerli.
– Érezni téged.

Körbepillant, mintha attól félne, hogy lebukunk.

– Még valaki meglát minket itt hátul.

– Hadd lásson! – Két ujjal feltolom az anyagot, felfedve mellkasát mohó tekintetem számára. A bimbói aprók és rózsaszínűek, amitől összefut a számban a nyál. – Basszus, de gyönyörű vagy!

– Elég… – félresöpri a kezemet, és hátralépek. A trikó visszacsúszik a helyére, és befedi. Carolina láthatóan remeg. – Pimasz vagy.

Önkéntelenül is felkacagok.

– Szerintem élvezed.

– Mindig ilyen rámenős vagy?

– Nem – felelem őszintén, és kis hatásszünet után hozzáteszem: – Menjünk innen!

Olyan értetlenül néz rám, hogy apró ránc keletkezik
a szemöldöke között.

– Hogy érted, hogy menjünk innen?

– Úgy, hogy el akarok innen menni. – Megint fölé tornyosulok, a kezemet a csípőjén nyugtatom, az ujjaim szinte égetik hűvös, sima bőrét. – Elvinnélek valahová, ami különleges számodra, hamis párizsi lány.

Carolina hátradönti a fejét, és elgondolkodva néz rám.

– Nagyon merész vagy, ugye tudod?

– Ugyanezt én is elmondhatom rólad. – Megint becsúsztatom a hüvelykujjamat a trikója alá, mintha próbára akarnám tenni.

Feszegetem a határait, de mégsem fut el, és ezt jó jelnek veszem.

A szeme sötét lesz, mint az olasz tengerpart vize – Szardínián láttam a legmélyebb, legsötétebb kéket egész életemben, és Carolina Lancaster szeme pontosan ilyen árnyalatú, esküszöm.

– Direkt hergelsz.

– Ahogy te is.

A zene elhallgat, majd egy lassabb szám kezdődik. Carolina ellöki magát a faltól, megkerül, és a válla felett hátrapillantva elindul.

– Gyere! – kiált vissza, én pedig habozás nélkül elindulok utána, és hamarosan beérem.

Egészen biztos vagyok benne, hogy bárhová utána mennék.

MÁSODIK FEJEZET

CAROLINA

EZ A SRÁC… Ez a magas, karcsú amerikai, a sármos arcával, a homlokába hulló sötét, izgatóan göndör hajával. Jóképű, vonzó, és ezt tudja is, pedig rendszerint nem vonz ez a típus, de valamiképp bekúszott az estémbe, vonakodásom és kifejezett gorombaságom ellenére is.

A viselkedésem azonban nem tántorította el. Szinte mintha szórakoztatónak talált volna, és feltételezem, csakis Gideont okolhatom ezért, mert ő hagyta, hogy West velünk tartson.

A szívem mélyén persze szerettem volna, hogy ez a srác velünk jöjjön. Megtudni, hogy az érintése is olyan felvillanyozó-e, mint amikor a tekintete végigvándorolt rajtam. Szikrák pattannak a bőrömön, valahányszor rám néz, és…

Ez nem tetszik.

Az este pont úgy indult, mint bármelyik másik: Gideonnal alig vártuk, hogy elszabaduljunk bulizni, amolyan franciásan. Hamar otthagytuk a csoportot, amellyel együtt utaztunk a városba. Egy különleges program keretében lépünk fel a Ballet de l’Opéra national de Paris-val. Csakis a legjobbakat válogatták ki, és egyike voltam azon szerencséseknek, a partneremmel, Gideonnal együtt.

Az én bájos, meseszép Gideonommal, aki mindenkinél, még nálam is jobban megveti az embereket. Ám valami érthetetlen okból West mintha tetszett volna neki.

Nekem nem. Nem igazán. Feszengek a közelében. Valahányszor megállapodik rajtam a tekintete… furán érzem magam. Mintha a testem nem is az enyém lenne. Amikor a keze hozzám ér, a csontjaim feloldódnak. És amikor a mellemhez ért, esküszöm, már éreztem a száját a bőrömön, forrón, nedvesen. Az egész testem remegett a várakozástól.

Szeretném, ha megint megtenné.

Gideont ott hagyjuk a klubban, nem mintha azt várnám, hogy érdekelné. A pultnál pillantom meg, ahol utoljára láttuk, jelzek neki, hogy majd később találkozunk, amit egy biccentéssel, sejtelmes mosollyal vesz tudomásul.
A barátom nagy eséllyel most azt gondolja: végre. Végre hagyom, hogy egy fiú megérintsen. Megcsókoljon. Már meg is engedtem ennek a fiúnak, hogy pontosan ezt tegye, ami nagyon nem vall rám. Nem szeretem, ha hozzám érnek. Ha megölelnek. És sosem hagytam, hogy egy fiú megcsókoljon.

Egyszer sem.

Egészen mostanáig. Westnek.

Röhejes a neve. A nézéséből, a ruházatából látom, hogy gazdag. Süt róla, hogy a családja nem mostanában szerezte a pénzt, főleg a márkaválasztása árulkodó. A családjaink útjai nagy eséllyel már keresztezték egymást, de erre végképp nem szívesen gondolok, ezért félre is söpröm.

Kisebb nyári kalandozásba kezdtem, amióta pár hete megérkeztünk Párizsba, hogy vég nélkül próbáljunk a közelgő fellépésünkre, és Gideon szerint két végén égetem
a gyertyát.

Imádom Gideont és az ő elmaradhatatlan kis közhelyeit. Olyan bájosak.

– Hová megyünk? – kérdezi West, miután kijöttünk a klubból, és végre nem kell kiabálnunk ahhoz, hogy halljuk egymást.

– Majd meglátod. – Megfogom a kezét, és elcsodálkozom, milyen nagy a tenyere. Hogy teljesen körbeéri a kezemet.
A bőre meleg és sima, leheletnyi keménységgel az ujja hegyén és a tenyerén. Magas, sokkal magasabb nálam. Amikor egyenesen előrenézek, a széles mellkasát látom. És amikor kissé felemelem a tekintetemet, nyakának erős oszlopát tanulmányozhatom. Azt, ahogyan az ádámcsutkája mozog nyelés közben. A halvány árnyékot az állán, amely jelzi, hogy ideje lenne borotválkoznia. Kísértést érzek, hogy megérintsem az arcát, hogy tényleg olyan szúrós-e, mint gondolom. – Erre.

Végigvezetem a járdán. Az utcák a késői óra ellenére is még tele vannak autókkal, a szívverésem a fülemben visszhangzik. West tartja velem a lépést, és még mindig fogom a kezét. Az esti szellő végigsimít a bőrömön, és magával hozza a Szajna földes illatát. Megállok a sarkon, várom, hogy
a lámpa zöldre váltson, egy rövid pillanatra lehunyom a szemem, kiélvezem a percet.

Pontosan ezt képzeltem el, mielőtt elindultunk Párizsba. El akartam menekülni, akár csak egy éjszakára is, és talán még egy fiút is találni, akivel együtt sétálhatok, hogy elfelejthessem mindazt a nyomást, ami azzal jár, hogy én… én vagyok.

Mintha valóra váltottam volna a saját kívánságomat
– persze Gideon segítségével.

– Hé… Muszáj rohannunk?

Amikor kinyitom a szemem, látom, hogy West sötét szemöldökét ráncolva figyel. Viccesnek találom a kérdést, tekintve…

– Azt hittem, futó vagy.

Elmosolyodik, egy pillanatra lehajtja a fejét, mintha szégyellős lenne, ami ordas hazugság. Elbizakodottság árad minden gesztusából, de nem zavar. Hozzászoktam ehhez a viselkedéshez, a családomban a férfiak mind ilyenek.

– Attól még szeretek sétálni, élvezni az estét, tudod?

Nagyot dobban a szívem a vallomása hallatán. Szóval érti, és ez olyan ritka és csodálatos dolog.

– Ó, tudom. – A lámpa végre zöldre vált, és megrántom West kezét. – Gyere! Siessünk!

Szapora léptekkel kelek át a zebrán, West mellettem marad, kettőnk között hintázik összekulcsolt kezünk. A járókelők kíváncsian végigmérnek minket, ahogy elhaladnak mellettünk, halvány mosollyal ajkukon, mintha sejtenék a titkunkat.

– Elárulod, hová megyünk?

– Még nem – felelem, próbálva rejtélyes hangot megütni. – Mióta vagy Párizsban?

– Csak néhány napja. És te?

– Már két hete. – Szüntelen gyakorlással, végtelen munkával teli két hete. A lábfejem sajog az olcsó kis szandálban, amit a Rue Cambonon egy kis üzletben vettem pár napja, a lábam fáradt, de nincs az a sajgás és fájdalom, ami megállíthatna.

Ma este nem.

Amikor egyre közelebb kerülünk a célunkhoz, és végre megpillantom, a szívem nagyot dobban. Az épület előtti széles lépcső napközben általában emberekkel van tele, és egy utcazenész áll előtte, a legkedveltebb slágereket játssza, a gitártokja nyitva, várva a fizetséget. Ugyanaz a férfi mindennap ott áll, amikor megérkezünk a próbára, mindig amerikai rockdalokat énekel, és minden fiatal lányt megnevettet, amikor a kalapját feléjük billenti, és rájuk mosolyog. Rám is próbált mosolyogni, de én csúnyán néztem rá, bosszantott, hogy milyen öreg.

Ne flörtölgessen itt a fiatal lányokkal!

A főbejáratnál végigfutó, aprólékosan kidolgozott kovácsoltvas utcai lámpák megvilágítják a boltíveket, az épület tetején álló arany szobrokat, mint égő gyertyák egy emeletes tortán. Megállok, és West kezét szorongatva bámulom az épületet.

– Itt fogok fellépni – mondom olyan halkan, hogy szinte elnyomja a suhanó autók zaja.

Döbbenten néz rám.

– Mikor?

– Ezen a hétvégén. Ez különleges előadás, csak három estére szól.

Az arcán tisztán látszik a csalódottság.

– Holnap indulok tovább Spanyolországba.

– Szóval európai körút?

Bólint.

– Megünneplitek… az érettségit? – Próbálok valami információt kicsikarni belőle, mert olyan keveset árult el magáról, de persze én is.

Talán jobb is így, hogy mindkettőnknek megvannak a titkai. Ez életünkből csak egyetlen este. Soha többé nem fogunk összefutni.

– Aha. – Felemeli összekulcsolt kezünket, és amikor gyengéd csókot lehel az ujjaimra, valami forrón megrebben a hasamban.

Egészen lent.

– Derítsük ki, hogy be tudunk-e jutni valahogyan – javaslom, mert kell valami, ami eltereli a figyelmemet perzselő tekintetéről, és az érzésekről, amiket kelt bennem. Könnyű, borzongató érzések ezek, mintha nem is önmagam lennék.

– Gyere velem!

West felé fordulok, megállok az egyik boltívvel szemben, és megfogom mindkét kezét.

– Sose kételkedj bennem!

Nyugodtan a szemembe néz, és biccent.

– Menjünk!

Nem is tétovázott a kérdésem hallatán, és ez jólesett.
A véremben van, családi örökség. A makacsság. Az eltökéltség. Megkapjuk, amit akarunk, és senki sem állíthat meg minket. A bátyám azt csinál, amit akar. Apám ugyanez. Szegény nővérem teljesen anyám irányítása alatt áll, és sajnálom érte. Tényleg.

De én? Én magam irányítom magam. És a tánc.

Az én döntésem, gondolom, és lenyomom a kilincset, de bosszúsan veszem tudomásul, hogy az ajtó zárva. A középső bejáratnál észreveszek egy idősebb úriembert, aki az öltözéke alapján a biztonsági őr. Felismerem, és elindulok felé, Westtel a nyomomban.

– Jean-Jacques! – kiáltom, és kitárom a karom, mintha öleléssel szeretném üdvözölni.

A férfi felém biccent.

– Bon soir, mademoiselle.

Franciául hadarva elmagyarázom neki, hogy odabent felejtettem a legfontosabb magánjellegű dolgomat, az öltözőben, a színpad mögött. Hihető ürügy. Egy kis tasakban több személyes holmit is ott hagytam a fésülködőasztalomon, várják, hogy holnap megjelenjek, és használjam.
A neszesszerem. Plusz tapasz a cipőmhöz. Pár palack víz, amit rosszallnak ugyan, pedig szükségünk van folyadékpótlásra.

A Palais Garnier olyan fontos műemlék, hogy még a táncosok vizére is úgy tekintenek, mint ami veszélyeztetheti a belső teret.

Jean-Jacques csak rázza a fejét, és azt morogja az orra alatt, hogy „non”, de nem hagyom, hogy ez eltántorítson. Csak mondom a magamét. Gesztikulálok és siránkozom. Még a legnagyobb hazugságot is bevetem, hogy West a pasim, és iszonyat nagy szükségem van arra a nagyon, khm, személyes holmimra, amit bent felejtettem, hogy együtt tölthessük az utolsó éjszakánkat…

Bensőséges közelségben.

– Nem lehet – mondja Jean-Jacques angolul, és mogorván, összeszűkült szemmel néz Westre. – Majd az úr elmegy a patikába, és megoldja.

– Ó, azt nem lehet, Jean-Jacques. – Összekulcsolom a kezem, és jó nagyra nyitom a szemem. Ha könnyeket is kipréselhetnék, megtenném, csak hogy bejussak, de ritkán sírok. – Kérem, kérem, engedjen be! Megígérem, hogy tíz perc, és kint vagyunk.

Egy csapat velünk nagyjából egyidős tizenéves randalírozni kezd a lépcsőn, torkuk szakadtából kiabálnak, és egy népszerű rapdalt énekelnek. Jean-Jacques egy ideig ingerülten nézi őket, majd az ajtó felé fordul, és gyorsan kinyitja.

– Siessenek! – mondja résnyire nyitva előttünk az ajtót.
– Óvatosan. Bent nincs fény. Világítsanak a mobillal! Gyorsan hozza ki, amire szüksége van, megértette?

Majdnem megölelem örömömben, de az utolsó pillanatban eszembe jut, hogy nem érintek meg idegeneket, ezért inkább csak rávigyorgok.

– Köszönöm! Nagyon szépen köszönöm, Jean-Jacques. Az adósa vagyok.

Besurranunk a Palais Garnier bejáratán, és a becsukódó ajtó dörrenése visszhangot ver a tágas térben. Ránk borul a sötét, és ismeretlen érzés ágaskodik fel bennem, és felbugyog a torkomban, mintha szénsavas üdítőt ittam volna.

Ráeszmélek, hogy szédülök. Gyakorlatilag az egész testem vibrál az izgatottságtól, és ennek ez az éjszaka az oka. Ezzel a sráccal, akit igazából nem is ismerek.

Akit igazából nem is akarok megismerni.

Csak állunk ott mozdulatlanul, és várjuk, hogy a szemünk hozzászokjon a sötéthez. Érzem, hogy West tekintete elidőzik rajtam.

Olyan csendesen áll ott, hogy végül odafordulok felé.

– Mi az?

– Nem hiszem el, hogy elintézted, hogy bejussunk ide. Ez Párizs egyik leghíresebb épülete – mondja áhítatosan. Elindulok, büszkén, hogy sikerült rávennem Jean-Jacques-ot, hogy beengedjen minket.

– Semmiség. Végül is itt fogok fellépni – vetem oda, és
a bőröm felhevül, amikor West még közelebb húzódik, és a keze a csípőmhöz ér.

Ellépek oldalra, és figyelmen kívül hagyom a gerincemen végigfutó borzongást, miközben óvatosan lépdelek a hatalmas márványlépcső felé.

– Felmenjünk?

– Tényleg itt felejtetted a fogamzásgátló tablettádat?

Eltátom a szám, és lassan West felé fordulok.

– Értetted, amit Jean-Jacques-nak mondtam?

Végig franciául beszéltem, ráadásul hadarva, mert nem akartam időt hagyni a biztonsági őrnek, hogy végiggondolja, mit is kérek tőle.

West bólint.

– Folyékonyan beszélek franciául.

– Hogyhogy… – Megrázom a fejem, inkább nem is akarom tudni. Gimis szintű francia, nagy valószínűséggel.
– Hagyjuk. Hiszek neked. Nem kell kifejtened, hogyan tanultad meg a nyelvet.

Felnevet, és ez a meleg, bársonyos hang egészen körbeölel.

– Ha te mondod.

– És nem, valójában nem hagytam itt a fogamzásgátlómat. – Ott van a hotelszobámban. Egyszerűen ezt tűnt a legbotrányosabbnak, amit Jean-Jacques-nak mondhatnék, és tudtam, hogy nemigen akarna hosszasan beszélni róla, tekintve, ha rám néz, valószínűleg csak egy fiatal lányt lát, nem pedig egy szexuálisan aktív nőt.

Ami nem vagyok. Az első csókomat pont attól a fiútól kaptam, akivel most, szerda este itt állok a Palais Garnier kellős közepén. Ez az egész pillanat szürreális.

– Menjünk fel az erkélyre! – Otthagyom Westet, felrohanok a lépcsőn, és nagyot nevetek, amikor hallom, ahogy West utánam ered. Amint felérünk, feltűnik, hogy még csak nem is liheg, ami lenyűgöző. Mert ez a lépcső hatalmas.

– Hol van az erkély? – kérdezi.

– Erre. – Megfogom a kezét, és odavezetem a csukott ajtóhoz, és megrántom a kilincset, de zárva. – Nem tudom kinyitni.

West hátulról fölém tornyosul, a mellkasát a hátamnak nyomja, ahogy előrenyúl, és kuncogva elfordítja a kilincs fölött a zárat. Az ajtó könnyedén kinyílik, és mindketten kilépünk a térre néző egyik erkélyre.

– Milyen gyönyörű ez az este! – Megállok a balusztrádnál, megmarkolom a szélét, és lenézek. Alattunk ülnek néhányan az operaházba felvezető lépcsőn. A szél idefent erősebb, csapkodja az arcomat, amitől hátrafésült hajamból kiszabadul pár tincs. Visszasimítom, és levegő után kapok, amikor West megáll közvetlenül mögöttem, ahogyan alig egy perce odabent.

Előrenyújtja a kezét, és a párkányra tenyerel, közrefogva engem. A szívem a torkomban dobog, pánik áramlik az ereimben, és lehunyom a szemem, igyekszem nem kiborulni, sem ellökni Westet magamtól.

Még soha senki nem vett körül ennyire teljesen, és rendes körülmények között úgy érezném, hogy csapdába kerültem. Összeszorítom a szám, egy pillanatra lehunyom a szemem, mély lélegzetet veszek, és befelé figyelek. A szívverésemre. Arra, ahogy West ott áll mögöttem, körülöttem, de nem egészen érint meg. Amikor kinyitom a szemem, nyugalom száll meg, oldalra fordítom a fejem, és azt kívánom, bárcsak láthatnám az arcát.

– Mit csinálsz? – kérdezem csendesen.

– Gyönyörködöm a látványban. – Mély hangja egészen a fülemnél rezeg, és borzongás fut végig a gerincemen.

– A palota szebb, mint mindez itt – jegyzem meg a környező épületekre célozva.

– Nem a városról beszéltem. – Még közelebb húzódik, mellkasa meleg fala a hátamnak nyomódik, és a szája most már szó szerint a fülemnél van. Annyira közel, hogy meg mernék rá esküdni, hogy érzem, ahogy mozog az ajka.
– Hanem rólad.

Minden ellazul bennem, kivéve a szívemet. Esküszöm, majd kiugrik a helyéről, szinte látom, ahogy leszökken az erkélyről, és elrohan, mielőtt utolérhetném.

– Biztosra veszem, hogy minden lánynak ezt mondod.

– Nem jut eszembe senki, akinek ilyet mondtam volna. – A karja még közelebb kúszik, én pedig merő megszokásból megdermedek. A hűvös kis táncos, akinek nincsenek érzései.

Már többen is mondták rám – elég sokszor. Az egyik instruktorom a szememre vetette, hogy előadás közben nem tudok érzelmeket kimutatni, és amikor rákérdeztem, ezt hogy érti, a többiek előtt közölte, hogy nincs bennem semmi szenvedély. Mindenki nevetgélt, míg rideg, kemény tekintetemmel el nem hallgattattam őket.

Talán igaza volt. Pedig úgy igyekeztem bebizonyítani, hogy igenis van bennem szenvedély. A tánc iránt. Az élet iránt. És bár mindig tökéletesen kivitelezem a tánclépéseket, a mozdulatokat, a mimikát, a zene átfolyik rajtam, felemel, kihoz belőlem minden bennem élő érzést, időnként ennyi nem elég.

Sosem tapasztaltam meg a szenvedélyt másik emberi lénnyel. Néha eltűnődöm, lehet, hogy nem is vagyok rá képes. Képtelen vagyok érezni.

Képtelen vagyok bárkit is szeretni.

– Ez csak egy estére szól, ugye? – teszem fel a kérdést olyan halkan, hogy félő, West nem is hallja meg. Mintha a szavaimat elfújná a szél.

West mozdulatlanná válik. Szinte hallom, ahogy átgondolja a kérdésemet, és visszatartott lélegzettel várok. Végül megszólal:

– Nagy eséllyel a mai nap után soha többé nem látlak viszont.

Lehajtom a fejemet, a lófarkam lesiklik a nyakamon, és most ott lóg az arcomnál. Élesen beszívom a levegőt, amikor West ajka a tarkómhoz ér. Meleg és nedves, és nyomot hagy a bőrömön.

A lelkemen.

– Piszok jó illatod van – suttogja, és az ajkát elhúzza a bőrömön. Megremegek, és olyan erősen markolom a balusztrádot, hogy megfájdul az ujjam.

Az idő megáll, míg várom, hogy West tegyen valamit. Mondjon valamit. Felébrednek bennem a szunnyadó ösztönök, és csendben maradok, várok.

Várok.

Amikor West a nyelve hegyével megnyalja a nyakamat, halkan felsóhajtok. West megismétli, én pedig felsóhajtok, előrehajolok, és várom a folytatást. Szükségem van a folytatásra.

Összezavarodom, és zavaromba ezernyi érzelem és érzet vegyül, amelyeket fel sem ismerek. West megfogja a kezem, így mozdulni sem tudok.

– Mit csinálsz velem? – bukik ki belőlem a kérdés fojtottan.

– Megízlellek. – A fogát gyengéden belemélyeszti a nyakamba, és az egész testem elolvad. Ellágyul. Nekidőlök Westnek, és magamba szívom teste melegét. Az erejét.
Én is erős vagyok, a testem csupa izom, csont és bőr. Egy deka zsír sincs rajtam, és a pillanat törtrészéig amiatt aggódom, hogy Westnek nem fog tetszeni a testem.

Túl sportos vagyok, túl sovány, túl éles. Túl undok és túl hideg és túl csendes.

West egy hosszú, szívfájdító pillanatig semmit sem mond, de mélyebben veszi a levegőt. Lassabban. Reszketve várok, a torkomra fagytak a szavak, nem tudnak kiszabadulni. Tiszta ideg vagyok, olyan zavaros és sok ez az egész, és amikor West végre megszólal, megkönnyebbülök, hogy utasítást hallok.

– Hajtsd hátra fejed!

Szót fogadok, és elönt a megkönnyebbülés, amikor hátradöntött fejemet a vállára hajtom. Ezt el tudom viselni. Amikor megmondják, mit tegyek. Ha mások az akaratuk szerint mozgatnak, alakítanak, formálnak.

A keze a derekamra siklik, ujjait széttárja a hasamon, és hirtelen nem kapok levegőt. Amikor West keze lassan, nagyon lassan megindul felfelé a bordámon, libabőrös leszek. És amikor széles tenyere bevándorol a topom alá, és teljesen befedi csupasz mellemet, felnyögök. A hang olyan idegen a saját fülemnek, hogy zavaromban azonnal elpirulok.

West elégedetten mordul fel, a szája még mindig a fülemnél van, és elkezdi markolászni a mellemet, a hüvelykujját ide-oda húzva duzzadt mellbimbómon. Olyan gyengéden, hogy szinte azt hinném, hozzám sem ér. Előretolom a mellkasomat, mert még többet akarok. A topom felcsúszik, még jobban szabaddá téve, és West széles tenyere továbbra is befed.

A kezét elemeli, így már csak az ujjai érintenek, és összecsippenti a bimbómat. Megcsavarja. Erősen.

Még erősebben.

Felszisszenek az éles fájdalomra, ezért nem folytatja.

– Szeretnéd, ha abbahagynám?

Vadul rázom a fejemet, a szavak úgy gördülnek le az ajkamról, mintha nem parancsolhatnék nekik.

– Szeretem a fájdalmat.

A beismerésre West a fenekemnek nyomja a csípőjét, és érzem. Vastagon, keményen fészkeli be magát a farpofák közé. A döbbenet végigcikázik bennem, de nekidörgölöm a fenekemet az erekciójának.

Ekkor még erősebben csípi meg a bimbómat, és felkiáltok. Basszus, ezt fájt.

Lüktetek a lábam között. Nedves leszek. Ha ott is megérintene, megtudná, hogy felkészültem rá. Alig várom. Ciki, hogy ezt ilyen hamar elérte, és kísértést érzek, hogy elhúzódjam tőle.

De annyira hiányozna. West hiányozna. Túlságosan is. Azt akarom, hogy újra meg újra így érintsen meg.

Tudni akarom, meddig menne el.

Ajkával végigsimít a nyakam szélén. Az arcomon. A lehelete szinte perzseli a bőrömet, és felé fordítom az arcomat, felgyorsult lélegzetünk összekeveredik. Az ajkunk összeér, West kidugja a nyelvét, és megnyal, én pedig teljesen felé fordulok. Ekkor mindkét keze lecsúszik a mellkasomról, és a csípőmön állapodik meg, miközben csókolózunk és csókolózunk. Mohón. Felfaljuk egymást. Beletúrok a hajába, amikor keze a fenekemre siklik, és maga felé húz, míg végül az alsótestünk összeolvad.

West egyszer csak felemel, és az erkély párkányára tesz, én pedig felsikítok, megszakítva a csókot, és lenézek az alattunk tátongó mélybe. Olyan erősen kapaszkodom West nyakába, hogy biztosan fájdalmat okozok vele, és ő teljesen mozdulatlanná válik, amikor rájön, mit tett az imént.

– Le ne ejts!

– Dehogy ejtelek. – Nagyot nyel. – Basszus, Carolina, bocsánat. Nem akartalak megijeszteni.

Elkezd visszahúzni, de én beakasztom a lábam a balusztrád oszlopai közé, és nem hagyom. West kérdőn összevonja a szemöldökét, mire lassan megrázom a fejem, és újra az ajkára tapasztom a szám.

– Ölelj szorosan! – suttogom az ajkának, és oldalra hajtom a fejem, hogy a csókunk szenvedélyesebb lehessen.

West magához húz, szorosan átkarolja a derekamat, én pedig a csípője köré fonom a lábam. A nyelvét újra meg újra benyomja a számba, én pedig odadörgölőzöm a farkához. Az erekciója egy bizonyos pontot bököd a sortom alatt, amitől csillagokat látok, annyira kellemes.

Orgazmus, gondolom ködös aggyal, miközben nekinyomom a testem. Szóval erről beszélnek. A lányok a tánciskolában, akik már felfedezték, mi mindenre képes a testük a táncon kívül. Képes gyönyört is érezni, időnként még a fájdalomtól is.

– Ha így folytatod, beleélvezek a nadrágomba – suttogja az ajkamra hajolva.

Felnevetek, a fejemet hátradöntöm, a hang fellibben
a magasba, és elszáll a város fölött. West a nyakamat csókolja, egyik kezével fogja a hátamat a derekamnál, és úgy mozog a csípője. Nyöszörgök, ami elárulja neki, mit élek át. Érzem abból, ahogyan West rám néz. Ahogyan tartja magát.

Szeretné látni, ahogy elélvezek.

– Az olyan nagy baj lenne? – kérdezem naiv butasággal. Tudom, hogy zajlik a férfiak orgazmusa, de persze még sosem láttam. Még pornófilmen vagy fotókon sem a neten. Ilyesmikre sosem keresek rá.

Eddig sosem érdekelt. Nem számított a szex. Eddig még sosem tapasztaltam, hogy bármilyen szinten is érdekelt volna.

– Utána elég macerás lenne – nevet fel, és abbahagyja a mozgást. – És még véletlenül sem akarlak leejteni.

Hátrasandítok a vállam fölött, mekkorát esnék. Szétterülnék a lépcsőn, és az nem lenne valami szép. Lelki szememmel már látom is a szalagcímeket.

Táncos örökösnő halálos zuhanása Párizsban!

A tizenhét éves Carolina Lancaster meghalt, miután lezuhant a Palais Garnier első emeletéről!

Megalázó halálnem, az biztos…

– Veszélyes – értek vele egyet komoly arccal és hanggal. – De… tetszik.

West zavartan néz rám.

– Tényleg?

Bólintok, előrenyúlok, hogy megérintsem az ing alól kikandikáló szabad bőrfelületet, és legszívesebben teljesen kigombolnám az ingét, és odanyomnám az orromat, ahol a szíve dobog. Szeretném megszagolni, megnyalni. Felfalni.

– Majdnem… sikerült.

West csendben marad, ijesztően, és amikor végre rá merek nézni, látom az izzást a szemében.

– El akarsz élvezni?

Hirtelen felbátorodom, ami nagyon nem vall rám.

– Igen – bólintok.

West elmosolyodik, és előrehajol, de a szánk nem ér össze.

– Nos, mivel ilyen kedvesen kérted…

Megcsókol, forrón, magabiztosan, lassan és mohón.

Annyira mohón.

Én is épp ennyire éhezem rá. Belekapaszkodom, az alsótestemet hozzádörgölöm. Az ajkunk összeforr. A csókunk szenvedélyes. West benyúl közénk, a sortom szárával játszadozik, aztán ujjai besiklanak alá, végig a szeméremtestemen, és átnedvesedett bugyimat dörzsölik.

West felnyög, amikor az ujját nekem nyomja, én pedig felemelem a csípőmet, erősebb dörzsölést keresve. Simogat, az ujja kemény az érzékeny bőrömön, és épp csak annyi nyomást fejt ki, amitől kellemesen megborzongok.

Az ajkunk összeér, de nem igazán csókolózunk. Inkább belelihegünk egymás szájába. West az ujjával félretolja a bugyimat, hogy hozzáérjen csupasz, forró bőrömhöz. Annyira nedves vagyok, hogy hallom, amikor ujjai becsusszannak redőim közé. Fel és le, körbe, nyomva és dörzsölve.

– Szent ég… – kiáltom hangosan.

Az ajkával fojtja el a sikolyomat, szenvedélyesen csókol, miközben belém siklik az ujja, és a hüvelykjét a csiklómhoz nyomja. Csak ennyi kell. Mire észbe kapok, remegés rázza a testemet, a szívem vadul dobol, az egész testem lüktet az orgazmustól, amely végigsöpör rajtam. Mire az utolsó gyenge remegés is elül, teljesen kimerülök, és elernyedek.

Az arcomat West nyakába temetem, kifújom a levegőt, még mindig reszketve, szorosan átkarolva a nyakát feljebb csúsztatom a karom. Kihúzza a kezét a bugyimból, gyengéd csókot lehel a fejem tetejére, én pedig nekidőlök egy hosszú, csendes pillanatig, alattunk a járművek bódító morajával. Időnként egy-egy járókelő hangja is eljut a fülemig. A távolban sziréna visít – ez Párizs dala, itt mindig visít a sziréna –, és amikor végre felemelem a fejem, látom, hogy West átható tekintettel figyel.

– Jól vagy?

Bólintok.

– Tudsz beszélni?

Megrázom a fejem.

– Azt hiszem, tudom, mi erre az orvosság.

Felvonom a szemöldökömet, és kérdőn nézek rá.

– Menjünk palacsintázni!

HARMADIK FEJEZET

WEST

EGY KIS FÉMASZTALNÁL ÜLÜNK egy hasonlóan kis kávéház előtt, nem messze az Operától, és mindketten nutellával és eperrel töltött palacsintát eszünk. Carolina megpróbált meggyőzni róla, hogy nem kér, még azt is felvetette, hogy legfeljebb megkóstolja az enyémet, de közöltem vele, hogy szó sem lehet róla. Nekem saját palacsinta kell, és mivel az imént hatalmas orgazmusa volt, tudtam, hogy ő is gond nélkül bepuszil egyet.

– Szerintem még az életben nem csináltam ilyen turistás dolgot – dünnyögi, és bevesz egy apró falatot a szájába.
– Palacsintázás a szabad ég alatt.

– Piszok jó, mi? – Lehet, hogy ugyanolyan beképzelt vagyok, mint ő, de mindjárt éhen halok. És én még csak nem is élveztem el úgy, mint ő.

Benyúlok a lábam közé, és megigazítom a rövidnadrágom elejét, hálásan, hogy az erekcióm teljesen lelohadt, habár a golyóim még eléggé harcra készek. A sajgás enyhülésért sóvárog, de az kizárt, hogy ma éjjel kiszolgáljon Franciaország leggazdagabb lánya.

De nem gond. Bár rettegtem, hogy véletlenül leejtem, egészen biztos vagyok benne, hogy félig-meddig pont ez ajzotta fel annyira, mert az erkély szélén ült. Ez a lány imádja a veszélyt.

És ahogy elnéztem, felizgatja a fájdalom.

Érdekes.

– Finom – ismeri el végül, és még nagyobb falatot vesz a szájába. Egy pötty nutella elkenődik az ajkán. Nem nyalja le, ezért magamra vállalom ezt a nemes feladatot.

– Van itt valami – mutatok a szájára. – Az ajkadon.

– Ó… – Megérinti a szája szélét, ekkor megrázom a fejem, és odahajolok. – Hol?

– Itt. – Hüvelykujjammal végigsimítok az alsó ajkán, és megmutatom az ujjamra kenődött mogyorókrémet, mire Carolina kidugja a nyelvét, és tisztára nyalja az ujjam.

Basszus. Ez a lány ki fog nyírni, esküszöm.

Azóta folyamatosan beszélgetünk, hogy leültünk ehhez az asztalhoz. Mesél a közelgő fellépéséről. Én pedig mesélek az utazásunkról, és arról, hová tervezek még menni.
A haverjaimmal jöttem, de azt elegánsan „elfelejtettem” megemlíteni, hogy a szüleik is velünk vannak. Sőt, hazudtam is.

Nem is érettségiztem le. Még nem. Augusztusban kezdem az utolsó évet, ahogyan ő is.

Kár, hogy nem a Lancaster gimibe jár. Valószínűleg jól elszórakoznánk egymással. Vagy azonnal ellökne magától, és egész tanévben menne a hatalmi harc közöttünk, hogy bebizonyítsuk, ki a végzős évfolyam igazi vezére.

Simán nyerhetne a neve miatt, ami nem igazi győzelem, ha engem kérdeznek. Én legalább kiérdemeltem a pozíciómat.

– Sós vagy – mondja, miután lenyalta a hüvelykujjamat.

– Csak miattad – jegyzem meg, tekintve, hogy alig pár perce pontosan ezt a hüvelykujjamat nyomtam megduzzadt csiklójához.

Carolina arca ezernyi árnyalatban pirul el, és leszegi a tekintetét, mint aki zavarba jött.

– Elfelejtettem, hogy…

– Hogy a kezemen élveztél el? – Bekapok egy jó nagy falat palacsintát, és mint valami szadista rohadék, élvezem, hogy Carolina feszeng.

– Igen – suttogja, és a térde az enyémhez ütődik a kétszemélyes asztalka alatt, amikor körbepillant. – Nem kell ilyen hangosan kimondanod.

– Senki sem figyel ránk – nyugtatom meg. – Az összes titkodat elmondhatod nekem.

Ekkor azonnal zárkózott lesz az arca.

– Nincsenek titkaim.

– Észrevettem, hogy amikor valaki letagadja a titkait, az rendszerint azt jelenti, hogy nagy titkai vannak. – A tekintete csupa bűntudat. – Mi lenne, ha előbb megosztanék veled egy titkot, aztán te is velem?

– Oké. – Elnyújtja a szót, mint aki bizonytalan.

Lázasan kutatok az agyamban valami értékelhető titok után, amikor egyszer csak beugrik.

– Nem akarom átvenni a családi vállalkozást – vallom be a szégyennel viaskodva, ami mindig lecsap rám, ha erre gondolok. – Egyke vagyok, és az apám elvárja, hogy egy szép napon én legyek a cég feje, de ez a legutolsó, amit szeretnék.

– Mit szeretnél helyette?

– Nem tudom. – Megvonom a vállam. – Bármit, csak ne ezt.

Nem említem meg, miféle vállalkozás. Semmi szükség rá, hogy a kilétemre felhívjam a figyelmet. Ma este jobban szeretnék félig-meddig névtelenségbe burkolózni.

– Te jössz – biztatom, amikor még mindig hallgat.

– Nem vagyok normális. Soha nem is voltam. Senkihez sem passzolok – vallja be. – Mindig is kínosnak és… nemkívánatosnak éreztem magam mások közelében. Még a családom körében is. Nincsenek barátaim. Legalábbis igaziak nincsenek.

– Miért?

– Mindig mindenkit ellöktem magamtól. Nem akarom, hogy bárki is túl közel kerüljön hozzám. Kényelmetlenül érzem magam tőle. Az emberektől érzem magam kényelmetlenül. Az érzelmeik egyszerűen túl sok nekem. Zűrösek és csúnyák, és nem értem őket.

– Engem közel engedtél – jegyzem meg. – És egész este határozottan erős érzelmeket mutattál. – Amikor értetlenkedve néz rám, felsorolom: – Utáltál. Egészen biztos, hogy viszolyogtál is tőlem. Aztán elkezdtelek érdekelni. Míg végül…

Itt a szavamba vág.

– Te kivétel vagy.

– Mégis miért? – Én is ugyanígy érzek. Ez a lány kivételes, más, mint a többiek. Nem egészen értem, miért vonzódom hozzá, de ez az igazság. Ott van a vonzalom. A kémia.

Mintha ezt ő is érezné, és csak összezavarodna tőle.

– Nem tudom, miért. – Leszegi a fejét, mintha túl sok lenne, hogy rám néz. – Talán azért, mert tudom, hogy soha többé nem látlak, ezért amikor veled vagyok, az lehetek, aki akarok.

– És ki vagy, amikor velem vagy?

Felemeli a fejét, és rám szegezi azt a ragyogó kék szemét.

– Nem vagyok annyira merev. Sem annyira… visszafogott. Ha veled vagyok, akkor… szabadnak érzem magam. Mintha biztonságban lennék.

Az utolsó mondatot suttogva mondja, mintha fájna bevallania, és eltűnődöm, mennyire lehetett zűrzavaros az élete, hogy soha senki mellett nem érezte magát biztonságban.

Egészen idáig. Velem.

– És még soha senki mellett nem érzem így magam – folytatja. – Kivéve melletted.

Egy pillanatra elhallgatunk, mintha meg kellene várnunk, hogy a szavak és jelentésük igazán leülepedjenek bennünk.

– Ez tetszik – mondom halkan. – Örülök, hogy érzéseket keltek benned.

Carolina mocorogni kezd a székében, láthatóan kényelmetlenül érzi magát.

– Nagyon késő van…

Megnézem a telefonomat, és látom, hogy lassan éjfél.

– Mikorra kell visszaérned?

– Nem tudom. – Megvonja a vállát, de az, ahogy a tekintete oldalra rebben, elárulja, hogy igazából van valamiféle takarodó.

– Nemsokára.

– Reggel korán kezdődik a gyakorlás?

– Igen. Mindig. – Bólint, bekapja az utolsó falat palacsintát, nagyot nyel, és elborzadva néz fel. – Nem hiszem el, hogy az egészet befaltam. Tele van cukorral és szénhidráttal.

– Nem hiszem, hogy sokat számítana. – A tekintetem kacsú alakjára vándorol. Olyan vékony és szálkás, az izmai épp olyan kemények, mint az enyéim. Erős csaj, ahogyan belém kapaszkodott az erkélyen, egy centit sem engedett.

– Mindegy, valószínűleg úgyis kihányom majd. – A szemembe néz, riadtan. – Nincs étkezési zavarom, de tisztán étkezem, szóval, amikor szemetet eszem, elég gyakran… rosszul leszek tőle.

Csak bámulom, és el akarom hinni, hogy nincs étkezési zavara. Fogalmam sincs, mi folyik a táncakadémián, vagy mi a tököm a neve, de nem úgy képzelem, hogy könnyed lenne ott a légkör. Azt feltételezem, hogy késhegyig menő a verseny, és pokolian kemény, a napok tele állandó táncórákkal és gyakorlással, és mindenki ugyanarra törekszik.

Fel a csúcsra. Hogy az első legyen.

Ismerős. Engem is ez éltet. Apám mindig arra sarkallt, hogy a legjobb legyek. Tekintve, hogy egyetlen fia vagyok, eltökéltem, hogy teljesítem az elvárásait.

Mindig.

– Nem lehet könnyű – mondom végül.

– Rengeteg szigorú tréning, különösen az utóbbi időben. Nem volt túl sok időnk betanulni a táncot, amit a hétvégén mutatunk be – magyarázza.– Nagyon sok ez ilyen rövid idő alatt.

– Kár, hogy nem láthatom.

– Én meg örülök, hogy nem nézed meg. – A nevetése őszinte, amikor döbbent arckifejezésemet látja. – Nemigen szeretek olyanok előtt fellépni, akiket ismerek.

– De engem nem ismersz. Emlékszel?

Hosszan nézzük egymást, aztán a következő pillanatban felpattan, visszatolja a székét az asztalhoz, és a fém megcsikordul a járdán.

– Mindjárt jövök!

Figyelem, ahogy odamegy ahhoz a férfihoz, aki felvette a rendelésünket, és előveszi elbűvölő énjét. Hadarva beszél franciául, ami – nem tagadom – kibaszottul szexi, rebegteti a szempilláját a faszira, aki valószínűleg a negyvenes évei végén, vagy talán az ötvenes évei elején járhat az egyébként sötét hajában meg-megcsillanó ezüst szálákból ítélve. Carolina kisimítja az arcából a haját, a kósza tincsek nemrég csúsztak ki a frizurájából. Előretolja a mellkasát, megmutatva azokat a pici bimbókat, amelyeket bárcsak szívogattam volna.

A gondolataim legkevésbé sem segítenek duzzadt golyóimon.

Carolina hamarosan már suhan is vissza az asztal felé ujjai közt égő cigarettával. Leül velem szemben a székre, és roppant elégedett képet vág.

– Tüzet és cigit lejmoltál attól a pasastól? – felvonom a szemöldökömet, várom, hogy Carolina letagadja. Elég beszédfoszlány jutott el hozzám, hogy tudjam, pontosan ez történt.

Carolina bólint, beleszív a cigarettába, majd oldalra kifújja a füstöt. Értékelem, hogy tekintettel van rám, nem úgy, mint korábban, amikor egyenesen az arcomba fújta.

– Nem csak azt. – A semmiből egyszer csak előkap egy tollat, és leteszi az asztalra. A toll gurulni kezd az asztal széle felé, de én elkapom, mielőtt leesne a földre. – Szeretném elkérni a telefonszámodat.

Zavartan nézek rá, felidézem, amit nem is olyan rég mondott, hogy ez csak egyéjszakás kaland. Hogy úgysem fogunk soha többé egymásba botlani, és nem is ismerjük egymást.

– Szerinted ez jó ötlet?

Minél tovább néz, annál inkább azt érzem, hogy felfal nagy kék szemével. Végül megrázza a fejét, és fülig vörösödik.

– Igazad van.

– Inkább ne bonyolítsuk, tudod? – vonom fel a szemöldökömet. – Nincs szükség semmi komplikációra közöttünk.

Az a benyomásom, hogy az élete már így is épp elég kusza.

Bólint, és az alsó ajkába harap.

– Feltételezem. De szívesen hátrahagynék valamit, hogy emlékezz rám.

– Hidd el, Carolina… – Előrenyúlok, és a tollal megkocogtatom a kézfejét. – Sosem foglak elfelejteni. Sem ezt az estét.

Az arca még vörösebb lesz. Lehajtja a fejét, és apró mosoly jelenik meg a szája szegletében.

– Van egy ötletem.

– Mi az?

– Kérem a kezed.

Engedelmeskedem, ő pedig felfelé fordítja a tenyeremet, kikapja a kezemből a tollat, majd rajzolni kezd a csuklóm belső felére. A toll csiklandozza a bőrömet, amitől összerezzenek, mire Carolina szigorú pillantást vet rám.

– Ne mocorogj!

Igyekszem minél mozdulatlanabb lenni, és figyelem, ahogy a bőrömre firkál. A tinta fekete, és először nem tudom kivenni, Carolina mit rajzol, de végül kibontakozik egy tütü alakja.

– Muszáj jól visszaadnom – suttogja. – A szoknya többrétegnyi tüllből van, ami kiáll oldalra.

Na várjunk csak…

– Egy balerinát rajzolsz a karomra?

– Az előadáson viselt jelmezemet rajzolom a karodra. Vagy legalábbis megpróbálom. Ez a míder. – Megkocogtatja a csuklómat a tollal, aztán apró pöttyöket tesz a míderre, mintha csillámok lennének. Amint elkészül, hátradől, és elmélázva szemléli a művét.

– Nem is olyan rossz. – Oldalra dönti a fejét, és az orrát ráncolja. – Élőben persze sokkal szebb.

A tekintetem elidőzik a rajzon. Kicsi, pont a csuklóm belső felének közepén, és ide-oda forgatom a karomat, megcsodálva a rajzot.

– Tetszik.

– Nem vagyok valami nagy művész.

Pedig valójában az.

– El tudlak képzelni ebben a ruhában.

Rám emeli a tekintetét, és esküdni mernék rá, hogy csillog a szeme.

– Tényleg?

– Nagyon sok mindenben el tudlak képzelni – vallom be. – Vagy egy szál semmiben.

Lehunyja a szemét, az ég felé dönti az arcát, mély lélegzetet vesz, majd felpattan a szeme.

– Tudnod kell, hogy rendszerint nem viselkedem így.

– Én sem.

Lehajtja a fejét, a tekintete átható.

– Szóval rendszerint nem ujjazol meg vadidegen lányokat a Palais Garnier erkélyén?

Lassan megrázom a fejem.

– Soha.

Felnevet, és a szája elé kapja a kezét. Úgy néz rám, mintha nálam szebbet soha az életben nem látott volna. Önkéntelenül is kihúzom magam ültömben, és elkomolyodom.

– Sosem foglak elfelejteni – mondja.

– Én sem téged – felelem, és piszok komolyan is gondolom.

Később, miután megettük a palacsintát, és kezd ritkulni a forgalom, elindulunk vissza a kis hotel felé, ahol megszállt a társulattal.

– Biztos vagyok benne, hogy a barátod már aggódik érted – mondom zsebre dugott kézzel, nehogy véletlenül kinyúljak, és megragadjam Carolinát.

Érzékelem a láthatatlan falat, amit közénk emelt. Abban a pillanatban ott volt, hogy elindultunk. Most, hogy az estét hamarosan lezárjuk, elkezdett visszahúzódni, és lassan visszaváltozik azzá a csendes, gőgös lánnyá, aki akkor volt, amikor odaléptem hozzá.

– Gideon? Vélhetően. Nincs nálam a telefonom, szóval… – megvonja a vállát.

Ez kész őrület. Ki az a mi korosztályunkban, aki nem viszi magával a mobilját? És mi van, ha valami perverz alak vagyok, aki bántani akarja? Vagy megerőszakolni?

Basszus, csak nem azt gondolta, hogy ráerőltettem magam az Operában? Minden olyan gyorsan történt, és nem is jutott eszembe, hogy a beleegyezését kérjem, mert…

No igen. Azért, mert egy fasz vagyok, aki azt csinál, amit akar, a következményeket pedig magasról leszarja, bár hasonló rezgések jöttek felőle is.

– Hol van a telefonod?

– A szobámban.

– Az nagyon veszélyes, ugye tudod? Egy idegen városban kószálni telefon nélkül, közben egy ismeretlen sráccal lógni…

– Jól van, apuci. – Sokatmondó pillantást küld felém.
– Nem tettél semmi olyat, amit nem akartam.

Összeszorítom a számat.

Soha életemben nem találkoztam még ilyen lánnyal. Olyannal, aki ennyire vakmerő, nyers, bájos és szexi. Nem hasonlít senkihez, akit ismerek, és máris olyan közel érzem magam hozzá.

Pedig szinte semmit nem tudok róla. Miért olyan vakmerő? Miért nem jár haza az Államokba és tölt több időt a családjával? Bevallottan független, és testileg erős, mégis mintha átadná magát a szeszélyeimnek.

Ó, és ott van a fájdalom kérdése is. Határozottan felizgul tőle.

Valóságos rejtély, igazi talány, és kurvára nem értem.

De szeretném.

Talán csak én bonyolítom túl. Elmondta, sosem érzi azt, hogy beillene a többiek közé, szóval nagy valószínűséggel ezért viselkedett ma este olyan vakmerőn és vadul. Talán ezért kerüli a családját is. Inkább a békesség egyedül, mint vállalni a rémes helyzeteket olyanokkal, akiket nem kedvel vagy nem ért meg.

Milyen lehet azzal az érzéssel élni, hogy nem tartozik sehová?

Elképzelni sem tudom.

Néma csöndben sétálunk, ám egyszer csak felém fordul, sőt elém is áll, így kénytelen vagyok megtorpanni.

– Egyedül is meg tudom tenni az út hátralévő részét
a hotelig.

– Biztos?

– Nincs messze. Ott van – mutat egy magas épület felé két utcával arrébb.

– Nézlek, míg be nem mész az épületbe. – Semmi sem történhet vele, míg a közelében vagyok.

Bólint, lábujjhegyre áll, és röpke csókot lehel az ajkamra.

– Köszönöm ezt az emlékezetes estét.

Mielőtt elhúzódhatna, a csípőjére teszem a kezemet, gyengéden odahúzom magamhoz, és újra megcsókolom. Ez alkalommal kicsit szenvedélyesebben, a nyelvemet is bedugom a szájába, mielőtt lassan elhúzódnék tőle. A keze valamiképp megtalálja az ingem elejét, és megmarkolja az anyagot.

– El ne felejts!

A szemét lassan felnyitja, a tekintete ábrándos.

– Kizárt, hogy el tudnálak felejteni.

Megcsókolom az arcát, és még egyszer, utoljára beszívom hűs óceánillatát.

– Én sem foglak elfelejteni.

Carolina elhúzódik tőlem, arcára megbánás ül ki, ahogy lassan megrázza a fejét.

– Nem szeretek elköszönni. Csak… inkább menj el, jó? És én is elmegyek.

Hosszan nézek rá, szeretnék mondani valamit, kísértést érzek, hogy elkérjem a számát, hogy tartani tudjuk a kapcsolatot, annak ellenére, hogy az imént azt mondtam, nem jó ötlet. Ha akarom, el tudjam érni. Persze tisztában vagyok vele, kicsoda, megkereshetem bármelyik közösségi oldalon, ráírhatok azzal, hogy: „Szia, emlékszel rám?”

De nem fogok. Talán jobb is ez így. Ott hagyni az elnéptelenedett járdán, Párizs közepén hamis ígéretek nélkül.

– Jól van – mondom végül, és a kezem lecsúszik a csípőjéről.

Ő pedig elengedi az ingem.

A szeme csillog, mintha mindjárt elsírná magát, és mielőtt hagyhatnám, hogy ez hasson rám, Carolina sarkon fordult, és elindul. Fürge léptekkel távolodik, egyre csak távolodik tőlem. Figyelem, ahogyan ígértem, a tekintetem le sem veszem szőke hajáról, ide-oda hintázó lófarkáról, egyenes tartásáról. Azok a hosszú, hosszú lábak csak úgy falják a métereket a járdán.

Gyorsan lepillantok a karomra rajzolt balerinajelmezre, és végigsimítok rajta a hüvelykujjammal. Amikor újra felnézek, Carolina jóval messzebb jár. Már csak egy apró, szőke pötty a távolban.

Nézz rám, gondolom. Még egyszer, utoljára, Carolina. Kérlek.

Mintha meghallaná néma parancsomat, a léptei lelassulnak, hátrafordítja a fejét, az a nagy kék szeme megtalál a köztünk lévő távolság ellenére is. Diadal árad szét bennem, és csak nézem ezt a lány, miközben ő meg engem néz. Ekkor teljesen felém fordul, és csak állunk ott ketten. Közel, mégis oly távol.

Felemeli a kezét, megmozgatja az ujjait, mintha integetne, majd elfordul.

És elrohan.

NEGYEDIK FEJEZET

CAROLINA

Augusztus közepe

A SZABADSÁG VESZÉLYES.

Tudhatnám. Óriási, zabolátlan szabadságot élveztem… életem utóbbi öt évében. Ó, eleinte nem mertem rángatni a meglehetősen laza gyeplőt, amit a kezembe nyomtak. Fiatal voltam, riadt, és soha, de soha nem akartam csalódást okozni.