© Oravecz Imre, 2024

„Oh lassan szállj és hosszan énekelj,
Haldokló hattyúm, szép emlékezet!”

(Petőfi Sándor: Tündérkert)

(Őszi kérdés) Elment a sárgarigó, a kakukk, a gólya, a fecske. Megvárod, míg visszajönnek?

(Diófa) Hét diófát ültettem az évek során, és mind a hetet kivágtam, mert az építkezéskor útban voltak vagy akadályozták a kilátást. Most dohos, vett diót törve ülök a tűző napon, és vezekelek.

(Tarna) Ma megint megálltam a parton a kőgázlónál, és bólogatva hallgattam a folyás méla beszédét. A régi Tarnáról mesélt, amely bővizű volt, tiszta, homokos, széles mederrel, és tele csillámló testű compóval és domolykóval.

(Toldi) A meséje untat, de a megjelenítés érzékletessége, a szavak keresetlensége, a rímek frissessége megejt.

(Gyógyszerek) Egymásra rakott gyógyszereim körülbelül 20 × 40 cm aljú és legalább 40 cm magas építményt alkotnak a konyhai tálalón. Hogy ritkábban kelljen receptekre várakoznom a körzeti rendelőben, fél évre előre felírattam és kiváltottam mindent. Élek még fél év múlva?

(Igény) Több öregség kellene, egy nem elég, hogy megszokjam.

(Intés 1) Ne akard mindenáron, amit akarsz még.

(Tévedés) Nagyvonalúan átsiklom afölött, hogy Márai nem tud mit kezdeni a parasztsággal, sem mint egyénekkel, sem mint osztállyal. De kínosan érint, mikor tárgyi tévedésen kapom: „Egy alkalmazott pontosan olyan vörös tárcsával ugrál a gépek előtt, mint Parádon a bakter” – olvasom egy 1960-as naplójegyzetében. Parádon nincs és sosem volt vasút. Persze az is lehet, hogy a mester vétlen. Szedési hiba, a kéziratban esetleg Poprád lehetett.

(Illetlenség) A mátraházi tüdőszanatóriumban, ahol kamaszkoromban egy hónapot töltöttem, volt egy hetven év feletti szobatársam, aki németül tanult. A nyelvkönyvet bújta az ágyban, és a szótárfüzetből szorgalmasan magolta a kiírt szavakat. Elcsodálkoztam, hogy valaki még ebben a korban is tanul, hogy látja értelmét. Betöltöttem a hetvenötöt, és azzal, hogy írok, talán magam is valami hasonló illetlenséget követek el, csak én nem látom értelmét.

(Kisek) Különös, hogy apai nagyanyám családjáról jóformán semmit nem tudok, hogy arról az ágról nem derítettem ki, nem használtam fel semmit A rög gyermekeiben. Zvara volt az anyja, gyerekkoromban az övé mellett a sírhalma, és úgy emlegették, hogy szüle. Megemlékezem róla a Halászóemberben egy fénykép alapján írt vers erejéig, bár lehet, hogy nem is ő van azon a képen. Kanadai unokatestvérem, Edi 1973-ban Windsorban elvitt egy Kis nevű rokonhoz, aki egyáltalán nem úgy fogadott, mint rokont. Mikor a szüleim a nyolcvanas években a két sír közti hézagot nézték ki végső nyughelyüknek, és új szokás szerint maguk készíttették el a síremléküket, az ő halmát is a nagy fedlap alá foglalták, és a lányával együtt mintegy közös sírba került. Utólag nem értem érdektelenségemet. Az Árvaiakat Oravecz dédnagyapámról és családjáról mintáztam, pedig ha nem is vonom be a Kiseket, talán hasznos lett volna utalni rá, kik, mifélék voltak, mi közük a mai Kisekhez. Tartoztam volna nagyanyámnak ennyivel. Vajon rászánom-e még magam, elkezdem-e ismét bújni az anyakönyveket?

(Ha) Ha 1976-ban, mikor politikai menedéket kértem, végleg az Egyesült Államokban maradok, akkor nincs M. fiam és nincs M. L. fiam, és nem írtam volna többé semmit. Vagy ha nem maradok ugyan, de évekkel később nem viszem ki magammal M.-et, akkor az ő révén nem kerülök az országgal olyan bensőséges viszonyba, hogy második hazámnak tekintem. Vagy ha egy újabb, kései házasságban nem akarok még egy gyereket, akkor most nem kellene senkiről gondoskodnom, és nem akarnék már élni. De nem maradtam akkor, és amikor egy időre még visszamentem, velem volt M. és akartam M. L.-t. És írtam. A kérdés csak az, hogy azt-e, amit kellett volna. De ki tudja, mit kellett volna?

(Egy férfi, egy gyermek, egy másik férfi és egy nő) Egy fényképen vannak, balról jobbra a fenti sorrendben. A két férfi combközépig, a nő és a gyermek derékig látható, illetve a felvételt készítő személy ügyetlensége folytán a szélső férfi felsőtestének hiányzik a negyede, a nőnek pedig a fél karja. A negyedhiányos férfi idős. Sötétbarna nadrágot, fekete pulóvert, kihajtott gallérú, világosbarna inget visel. Megmaradt kezét zsebre dugja, ősz, és kényszeredetten mosolyog. A gyermeken vajszínű, nyitott dzseki van, alatta piros csíkos pulóver, fején fekete baseballsapka, jobb kezében megkezdett alma. A másik férfihoz dől, aki fiatal. Közben kissé jobbra dönti a fejét. Közte és az idős férfi közt rés tátong. Tekintete sem nem szomorú, sem nem vidám, viszont nyílt és fürkésző. Arca pufók, feltehetően az almától, melybe imént haraphatott. A fiatal férfi haja, bajsza, szakálla sötét. Nadrágja blue jeans bőrövvel, inge kék kockás flanel, fején kék színű baseballsapka. Ő derűsebb, és félent a gyermek felé fordulva, azt, mint annak karja mögül előbukkanó ujjbegyéből kitetszik, jobb kezével átölelve, szintén kíváncsian, érdeklődve néz előre. A nő közelebb áll a kamerához, így kissé kilóg a sorból. Öreg, de még nem ősz, a haja a homlok felett barnán kandikál elő a fejkendő alól. Ruházata kék színű munkaköpeny, nyakán barna sál. Ő igazán vidám, boldog mosoly ömlik el az arcán, és boldogságában még a szemét is lehunyja. A háttérben zöld színű, rácsos vaskapu nyitott szárnya és tamariszbokor, valamint egy családi ház homlokzata az ablakok közepéig. Az idős férfi hatvankilenc éves, és az apám, a gyermek kilenc, és a nagyobbik fiam, a fiatal férfi negyvennégy, és én vagyok, a nő hatvanhat, és az anyám. A kép bekeretezve lóg a dolgozószobám falán, az íróasztal mellett, és J. R., amerikai költő készítette 1987-ben. Apámnak akkor még volt hét éve, anyámnak hat.

(Baleset 1) Megbotlottam, és leestem otthon az emeleti lépcsőről, és csúnyán összezúztam magam. A kórházban egy hívó nélküli, üres kórterembe zártak, hogy kialudjam a mámoromat, mert az hitték, hogy részeg hajléktalan vagyok. Ennek valamelyest tápot adott, hogy aznap nehéz munkát végeztem a kertben, és utána, mint mindig ilyenkor, fogyasztottam némi alkoholt, továbbá ugyanabban a kopott, pecsétes ruhában vitt be a mentő, amelyben kint dolgoztam. Vizelhetnékem támadt, a fájdalomtól azonban nem bírtam leszállni az ágyról, hogy a mosdókagylóhoz menjek, és abba ürítsek. A fejemről is levált a kötés, és erősen véreztem, de hiába kiabáltam, hogy segítsenek, és hozzanak kacsát, nem jött senki. A mobilomon még a 112-t is felhívtam, megadták a kórház központi számát, de üzenetrögzítő jelentkezett. Hajnal felé megéledt a sürgősségi osztály, és kinyitották a távirányított ajtót, de továbbra is fütyültek rám. Mikor kilenc körül végre figyelemre méltattak, haza akartak küldeni, pedig, mint később kiderült, eltörött egy gerinccsigolyám is.

(Nyári napforduló) Mostantól öregszik, és a végén meghal az év.

(Hetvenöt után) Már semmi nem az, ami.

(Felismerés) Mikor a válással elvesztettem M. L.-t, bűn volt, de azt kívántam, bárcsak ne volna ő, mert gyermek nélkül talán könnyebb lenne. Tévedtem, az évek során a láthatások kalodájában az ő szeretete tartott életben.

(Háló) A vakolat a nyugati oldalon, ahol legjobban veri a nap, az eső, a téglák illesztését követve és szabályos négyzet alakokban megrepedezett. Hálót alkot, amelyet az idő dobott a házamra, és befogta vele.

(Öregek) A fiatalok nem szeretik az öregeket látni, mert az elmúlásra emlékeztetnek. Az öregek tapintatlanok, nem bújnak el, nem kímélik meg őket a látványtól.

(Szanálás) Eldobozoltam M. L. régi játékait, és a szemétbe dobtam a törötteket, hiányosakat. Kissé olyan volt, mintha temettem volna őt.

(Ellentmondás) Azt vettem észre, hogy újabban egyre hosszabbnak találom a napot, és várom, hogy minél előbb véget érjen. Holott az órák nyúlását, múlásuk lassulását kellene kívánnom.

(Halottak napja) A temetőben már legalább nyolcszáz olyan sír van, amelynek lakóját ismertem.

(Vénség) Nem különbözik egymástól lényegesen az ébrenlét és az alvás.

(Vonatút) 1973-ban Európába visszatérvén Párizsból (Nyugat)-Németországon és Ausztrián át az Orient expresszel jöttem haza. Végig az foglalkoztatott, nem kellene-e közben kiszállnom valahol, és kint maradnom, hiszen a magyar határon esetleg le is tartóztathatnak. Ha erre az egy éjszakát és egy nappalt magába foglaló kritikus vonatútra gondolok, nem a valóságos utazás jelenik meg előttem, hanem egy fiktív, egy képzelt minden részletével, egy regényhősömé, Steve-é az Ókontriból, aki 1938-ban ugyanezzel a vonattal teszi meg ezt az utat, mintha ő én lennék inkognitóban, vele lévő kisfia pedig az én fiam, M., aki öt évvel később, 1978-ban születik majd meg.

(Megoldás) Dolgozószobámban, a nyugati ablak alatt lévő könyvállvány legfelső polcán tartok egy analóg órát. Ha ebéd után ledőltem a heverőre, évekig nem láttam rendesen, mit mutat, mert az íróasztalszékem támlája félent eltakarta. Mindig felkeltem, és közelebb toltam az asztalhoz a széket, mígnem egy nap nem a szék, hanem az óra helyét változtattam meg oly módon, hogy szabad rálátásom nyílt rá. Minden gondolkodás nélkül, mintegy spontánul jöttem rá erre a kézenfekvő megoldásra.

(Bátor és Harcos) A kutyáim, két középkorú kuvasz. Bátor, akit inkább butának kellene nevezni, kölyökkorában kapta ezt a nevet, mert amikor meghoztam őket egy L. melletti tanyáról, nem félt, és érdeklődve tanulmányozta az idegen környezetet. Harcos viszont megbújt a karám egyik sarkában, és semmi nem érdekelte. Később azonban kiderült, hogy nem gyáva, ellenkezőleg, helyén a szíve és kiváló küzdő, innen a neve. Ikertestvérek, de sűrűn verekszenek. Harcos a domináns, a falkavezér, Bátor azonban ezt nem tudja elfogadni, és újra és újra megkérdőjelezi. Békésen állnak egymás közelében, de egyszer csak elkezd morogni, acsarogni, majd minden ok nélkül ráront Harcosra. Néha még ürügyet is talál, elég, ha az véletlenül a lábára lép. Tépetten, vérző füllel és vonítva rendre alulmarad, szó szerint is, mert az a végén leteperi, és fölé állva a földhöz nyomja. Mindig Bátor kezdi, olyan, mint egy frusztrált ember, aki elvesztette ítélőképességét, és nem nyugszik bele helyzetébe.

(Fájdalom) Fáj, hogy földben a föld szajlai művesei, parlagon a határ, és letarolva az erdők. Nem először vagyok így, és nincs is kapcsolat a kettő között, mégis ma akkor tört rám ez az érzés, mikor arra gondoltam, hogy emberi számítás szerint nem megyek többé Kaliforniába, nem látom Anza-Borrego Desert State Parkban kedvenc kanyonomat, a Palm Canyont, és nem hallom a phainopeplák titokzatos hangját.

(Észlelet) Egyre elnézőbb vagyok a bűnökkel szemben. Az erkölcsi érzékem is hanyatlik?

(Idő 1) A parasztember életében nem a nap, hét, hónap tagolta az évet, hanem a munkája, a tevékenysége. Három egységét ismerte: vetést-ültetést, ápolást, betakarítást. De nemcsak ő, hanem a kovács, a bognár, a suszter, a pap, a tanító is. Hozzá igazodott mindenki, az egész falu.

(Álom és valóság) Márai a naplói szerint többször azt álmodja az emigrációban, hogy Magyarországon van, és retteg, hogy nem tud többé visszakerülni. Ezt ismerem, a hetvenes, nyolcvanas években nekem is visszatérő rémálmom volt, azzal a különbséggel, hogy én hazajöttem, és felébredvén nem könnyebbültem meg, mert meg kellett tapasztalnom, hogy az álom valóság is.

(Gyászbeszéd) Meghalt K. J. A gyászszertartáson a pap azt állította, hogy jámbor, imádságos életet élt, holott mindenki tudja a faluban, hogy nem, hogy megátalkodott mihaszna korhely volt, aki misére sem járt, és józan pillanataiban szapulta a papokat. Az atyát feltehetően félretájékoztatták, bár mint lelkipásztornak tudnia kellett volna, hogy ez a báránya elbitangolt a nyájtól. Megemlítettem L. szomszédomnak, aki szintén részt vett a temetésen, hogy rám ez arculcsapásként hatott. Őrá nem, felelte, hát mondania kellett a papnak valamit, magyarázta. Nem végeztem közvélemény-kutatást, de ha a többség így volt ezzel, az lehet mögötte, hogy hozzászoktak: amit a fensőbbség (polgármester, képviselő, pártvezér, miniszter stb.) mond, annak többnyire semmi köze a valósághoz, sőt olykor éppen az ellenkezője igaz.

(Kéz) M. L. már tizenhárom éves, és mikor nálam van, még mindig úgy alszik el este, hogy közben fogja a kezem. Mi lesz, ha nem fogja többé, vagy fogná ugyan, de nem lesz kezem, mert én se leszek?

(Amnézia) De jó volna, ha valaki elmondaná, milyen voltam tizenkilenc évesen, mint gondolkodtam a világról, az irodalomról, magamról, mindenről. Ha bemutatná a fiatalembert, aki voltam. Akkor érettségiztem, addigra kigyógyultam a tébécéből, már több orgánum visszautasította a verseimet, egyetemre jelentkeztem, és meglepetésemre felvettek. Ezeket tudom, de a többire, a lényegre, ami számított, ami erőt adott, amiben bíztam, nem emlékszem.

(Téli nyár) November, huszonöt fok meleg, derült ég, szikrázó napsütés. Megbolondult az időjárás, állítólag a klímaváltozás következménye. A dél-kaliforniai Santa Ynez-völgyre és karácsonyra emlékeztet. Oda már nem hatol el az óceáni köd, és ott ilyen az idő akkor. Az ember autóval Santa Barbara felől jövet a fenéken letér a 154-es útról az Armour Ranch Roadra, arról meg a Happy Ranch Roadra, és leeresztett ablakkal, a marhamegállító rácsokon átgördülve halad felfelé a Figueroa-hegység irányában. Csak az aranysárga oldalak, a magányos örökzöld tölgyek, és a csacsogva fel-felröppenő kék szajkók hiányoznak.

(Panasz) Nem tudom megszokni, hogy megöregedtem, hogy nemcsak a testem romlik, de hanyatlik az értelmem is, mert mind többször alkotok téves ítéletet, olykor még a nyelv is cserben hagy, elfelejtek neveket, és nem vagy nehezen jutnak eszembe a szavak.

(Működési zavar) J. B.-vel Magyarországon ismerkedtem meg, de akkor barátkoztam vele össze, mikor 1973-ban a kaliforniai Palo Altóban az otthonában töltöttem pár napot. Költőnek indult, de aztán átnyergelt grafikára és keleti szőnyegek gyűjtésére. Házamban az ő rajzai függnek az emeletre vivő lépcső melletti falon. Mikor három évvel később Chicagóban összecsaptak a fejem fölött a hullámok, felhívtam egy utcai telefonról. Akkor már a massachussettsi Cambridge-ben lakott, és a Harvardon vezetett valami szemináriumot. Azt reméltem, hogy nála egy időre meghúzhatom és összeszedhetem magam. Nem mutatott fogadókészséget, pedig elé tártam a helyzetemet. Azóta többször találkoztunk, de nem hoztuk szóba ezt a kínos dolgot. Legutóbb, huszonhat év után egy budapesti utcán futottunk össze. Örömmel üdvözöltük, még meg is öleltük egymást, mintha nem ama telefonhívást követően döntöttem volna a hazatérés mellett, és vett volna egészen más irányt az életem. Még Szajlára is meghívtam, de megint megalkudtunk, pedig itt aztán mindenről beszélgettünk, csak barátságunk e működési zavaráról nem.

(Káromkodás) Ha bosszúság vagy kellemetlen meglepetés ér, egyre sűrűbben káromkodom. Visszataláltam a nyelv ráolvasó funkciójához?

(Ikrek) Kandúrom. Nevét M.-éknél kapta, ahonnan kölyökkorában hoztam. Ott még volt értelme, mert nagyon hasonlított az egyik alomtestvérére. De megtartottam a többes számot, mert M. L. ragaszkodott hozzá.

(Megtérő) Ikrek tavasztól elkezdett kimaradozni, és a nyár végétől már egyáltalán nem jött haza. Azt hittem, hogy végleg elhagyott, és már-már megnehezteltem rá. Az ősz beköszöntével azonban beállított, és napok óta itthon van. Vagy kitombolta magát mint férfi, vagy rájött, hogy mégis itt az otthona.

(Pinő 1) Agg macskám. Összeszakadt, bozontos, gyulladt szemű, nehezen jár. Pislogva, esdeklőn tekint rám, mintha visszatarthatnám attól, hogy faja szokása szerint hamarosan eltűnjön, és diszkréten bevégezze valami rejtekhelyen.

(Orr és száj) Fül-orr-gégész ismerősöm szerint a tudomány még nem tudta kideríteni, miért csöppen el sűrűn az öregek orra. A fogorvosomtól viszont magyarázatot kaptam arra, miért szivárog a szánk szögletéből a nyál. Ha jól értettem, a fogak kopása következtében megváltozik az áll helyzete, és az ajkak nem zárnak többé rendesen.

(Kérdés) Akarsz még élni, hogy még több rosszat tapasztalj, és még lesújtóbb véleményed legyen a világról?

(Raynaud-szindróma) Kesztyűkkel védekezem ellene. Van cérnakesztyűm, szövetkesztyűm, ujjatlan, kapucnis túrakesztyűm, gyapjúkesztyűm, bélelt bőrkesztyűm, irhabunda kesztyűm, fűtött hegymászókesztyűm, valóságos kesztyűarzenállal rendelkezem. De olykor mind cserben hagy, még a fűtött hegymászókesztyű is. Nem kell fagypont alatti hőmérséklet, egy óra a szabadban, elég pár perc is, sőt volt már, hogy plusz hét fokon leállt a kezemben a keringés. A legrosszabb a helyzet természetesen, ha semmit nem teszek ellene, és mintegy magam idézem elő. Ez elvben mindig megtörténhet, amikor a kutyák főtt zöldséggel kevert konzervet kapnak bő lében. Ilyenkor a túrakesztyű van a kezemen, de mielőtt kimennék az eledellel a szabadba, levonom a kezemről. Ugyanis csak úgy tudom megragadni a két fületlen, kiszolgált lábast, hogy közben a hüvelykujjaim beleérnek a tartalomba. Ha elég gyors vagyok, nem fehérednek el az ujjaim. Ez azonban ritka eset. Ha jeges a járda, lelassulok, vagy nem tudom kinyitni a lábammal a karámajtót, és időt veszítek azzal, hogy leteszem az egyik lábast, a kezemmel pedig felcsapom a kallantyút. Úgyhogy miután a földre helyeztem az edényeket, és becsuktam az ajtót, vállból máris körözni kezdek az egyik, majd a másik kezemmel. A házban váltogatva szobahőmérsékleten is folytatom egészen addig, amíg a centrifugális erő vissza nem hajtja a vért az erekbe. Dörzsöléssel vagy meleg vízzel eleve nem próbálkozom, mert egyik sem segít.

(Egészségséta) A Tarna jobb partja a színhelye, a hídtól északra. Szívesebben mennék Pipishegyre vagy Dregolyba, de azok messze vannak, és ha eső esett, sáros is az út. A Tarna-parton soha nincs sár, fű, gyep fedi a talajt, és ritkán tiporja traktor- vagy teherautó-kerék. De nemcsak a közelség és a könnyen járhatóság szól mellette, hanem az is, hogy a part mentén elterülő nagy parlagra nem hordanak szemetet, és a gazt is rendszeresen kaszálják rajta. Azonkívül nem kérem rajta számon az egykori dús füvű rétet, mert nem vésődött az emlékezetembe. Nem volt erre földünk, és ritkán jártam itt gyerekkoromban. Az persze zavar, hogy a folyó, amelyben a hídtól délre valaha annyit fürödtem, csatangoltam, halásztam, megfelelő vízutánpótlás hiányában rút kis patakká silányult, és szennyektől sötét vize tanácstalanul kanyarog ide-oda a fenéken. Még szerencse, hogy csak itt-ott látni, mert többnyire jótékonyan eltakarja a mederben eluralkodott nád, sás. A hídtól olyan kilométernyire van az út mellett egy egy lábon álló vasvázas magasles, fél kilométerrel odébb pedig egy gázló a patakon. Tavasszal, nyáron, ősszel a gázló a végpont. Mindig meghallgatom a vizet, amely a köveken olyan csobogó hangot ad, mintha rendes víz lenne. Télen, amikor befagy, már a magaslestől visszafordulok. Ezt az építményt sokáig gyűlöltem, mert vesztőhelyül szolgált. Tőle húsz-harminc méterre volt a parlagon egy pont, ahová eledelt szórtak ki a vadaknak, és mialatt az odacsábított szarvas, őz, vaddisznó gyanútlanul ropogtatta a szénát, csöves kukoricát, marharépát, fentről játszi könnyedséggel ólmot küldtek beléje. Most sem szeretem, de mióta gazdát cserélt a terület, szemlátomást felhagytak ezzel a gyalázatos gyakorlattal, mert soha nem látok már ott eledelmaradványokat. Remélem, hogy a magasles is eltűnik hamarosan, nem a vadászok, hanem a fémtolvajok jóvoltából, legalábbis biztató, hogy már tettek egy kísérletet. A betonig körülgödrölték a lábat, de feladták, mert valószínűleg nem számítottak ilyen komoly aljzatra.

(Az utolsó) Az általánosban nyolcan voltunk fiúk az osztályban: Jóska, Miki, Flóri, Józsi, Feri, Tibi, Jani és én. Jóska autószerelő lett, Miki kovács, és fiatalon meghaltak alkoholizmusban, mert mértéktelenül ittak. Flóri segédmunkásként kezdte a téesz gépműhelyében, aztán elállt iparőrnek, és a rák vitte el nyugdíjas évei elején. Józsi is kovácsként működött, és szintén daganatos betegség végzett vele öregkorában. Feri vasesztergályozást tanult, és nyugdíjasan infarktus végzett vele, pedig öregségére az egészséges életmód prófétájává lépett elő. Tibi kőművességre adta magát, és agyvérzés vetett véget az életének két éve. Jani, aki ugyancsak autószerelői képesítést szerzett, de a rendszerváltozás után leszázalékoltatta magát, szívelégtelenségben hunyt el idén, holott mindenki cirrhosis hepatisre számított, mert megrögzött alkoholista volt. Már csak én élek, én vagyok az utolsó, én oltom el a villanyt.

(Bármi) Kaliforniai fürj című regényem felkeltette kaliforniai magyarok érdeklődését, és találkozóra hívtak Los Angelesbe és San Diegóba. Nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy utoljára, még egyszer – az évek során már több ilyen „még egyszer” volt – megtapasztaljam a sivatagot, és a meghívást azzal a kéréssel fogadtam el, hogy úgy vegyenek a visszaútra repülőjegyet, hogy a találkozók után pár napot tölthessek Anza-Borrego Desert State Parkban. Kérésemet teljesítették. Gy. barátomnak viszont kételye támadt, hogy helyes-e, hogy az én koromban egyedül megyek ilyen veszélyes helyre, mint a sivatag, ahol bármi történhet velem. Nem mondta ki, de a bármin ezúttal a halált értette. A bármi bárhol, Szajlán is megtörténhet velem, feleltem.

(Bizonytalanság) Ma fényes nappal befutott az udvarra egy kis lény. Olyan huszonöt-harminc centi hosszú lehetett, és világosbarna színű volt. Felugrott a piknikezőre, megszagolta a tűzrakót, és sietve, ahogy jött, visszairamodott a kerítéssövényhez, és eltűnt alatta. Ha nem láttam volna, hogy bundás, akár gyíknak is vélhettem volna, úgy tartotta a fejét, és a mozgása is olyan fürge volt. Először nyestre vetettem, de annak nagyobb a teste, és sötétebb a bundája. Telefonon felhívtam M. L.-t. Ő nyusztra tippelt, de aztán menyétre módosított, feltéve, ha fehér volt a hasa. A fehér hasat nem tudtam megerősíteni, talán fehér volt, csak nem látszott, mert túlságosan a földhöz lapult, talán nem. Maradt a bizonytalanság.

(Bicigli, bőrönd) Azt álmodtam, hogy biciglin tolom a bőröndömet a másfél kilométerre lévő újfalui buszmegállóhoz. A nyári szünet elmúltával megyek vissza Debrecenbe, ahol egyetemre járok, mikor eszembe jut, hogy nincs, aki visszahozza a biciglit, miután felszálltam a buszra. Mobilon fel akarom hívni anyámat, hogy küldje érte apámat, de aztán leteszek róla, mert ráeszmélek, hogy nincs is mobilja. Az viszont cseppet sem zavar, hogy az újfalui megálló csak kétszáz méterre lett volna a házunktól, és nem vagyok már egyetemista, fiatal, hanem öregember, mint a valóságban, a szüleim pedig több mint két évtizede halottak.

(Rossz és jó) Nem tudok oroszul. Annak idején a gimnáziumban és az egyetemen az első két évben kötelező volt az orosz – az osztatlan szajlai általánosban nem volt orosztanítás –, de annyira gyűlöltem a szovjet kommunizmust, az orosz megszállókat, hogy azt a keveset is igyekeztem elfelejteni, ami rám ragadt. Kár, állapítom meg évtizedekkel később, mikor kedvenc orosz klasszikusaimat olvasom, mert csak fordításban jutok hozzájuk. Így Csehovhoz is, akit időről időre szintén előveszek. Azt hittem, olvastam már minden elbeszélését, és most, hogy a közkönyvtárból kikölcsönöztem egy válogatást, kiderült, hogy tévedtem. Az 1959-es kiadású vaskos kötet első negyede újakat is tartalmaz, de erényeik a régiek, és ennek megfelelően élvezem őket. A 200. oldal után azonban pár rövid írásra bukkanok, amelyekről ez nem mondható el. Vázlatosak, kidolgozatlanok, inkább csak ötletek. Úgy látszik, neki is kellett rosszat írnia, hogy jót írhasson.

(Bukások) Az a gyanúm, hogy M. L. Asperger-szindrómás. Az Asperger-szindróma az autizmus enyhe változata. Nemcsak a tünetek riasztanak, hanem az is zavar, hogy rendre megbukom előtte. Vág az esze, elképesztő az emlékezete, igen jártas több tudományban, főként a természettudományokban, és folyton vizsgáztat. Legutóbb a Higgs-bozon részecskéről kérdezett, és szokás szerint nem tudtam a választ, sőt bevallottam, hogy nem értem az egészet. – De apa – mondta méltatlankodva –, hisz már elmagyaráztam. Nem minden autista zseni, de ha ő mégis az lenne, akkor ezért is féltem, mert a zseniket és úgy általában a kiválókat nem szereti a világ, és ott keseríti meg az életüket, ahol tudja.

(Velőscsont) Huszárik Zoltán Szindbád című Krúdy-filmjében a hős egy vendéglőben többek közt velős csontot rendel. Újraolvasom az író Isten veletek, ti boldog vendelinek című novelláját, amelyben a Privát úrnak tetsző vendég ugyanezt cselekszi, és amely a jelenet alapjául szolgálhatott. Újból összefut a nyál a számban, mikor kiüti üregéből a becses tartalmat, és pirított kenyérszeletkékre helyezve, megfelelően megsózva és megpaprikázva egymás után eltünteti a szájában. És ez nem is lehet másként, ha az ember szereti a marhacsontvelőt. Azazhogy mégis lehet, vagy legalábbis kellett volna, hogy lehessen. Emlékszem, a hetvenes években, mikor bemutatták a filmet, a hivatalos kritika azt állította, hogy ez a jelenet társadalombírálat, és valójában nem gusztust csinál, hanem megutáltatja a velős csontot, mi több, magát az evést is. Istenem, micsoda képtelenségek közt éltünk!
(Velőscsont)
(Éji logisztika) Ha otthonomtól távol, szállodában vagy sátorban töltök legalább egy hetet, utána több éjjel megtörténik velem, hogy kinyitom a szemem, és az idegen szobában vagy sátorban találom magam. Megrettenve látom, hogy az ágy viszont az otthoni, és a többi bútor, tárgy is. Az sem segít, hogy felkapcsolom a lámpát, vagy felkelek, és még az ablakon is kitekintek. Volt már úgy is, hogy közben vizelhetnékem támadt, és abban a hiszemben, hogy már a sátoron kívül vagyok, könnyítettem magamon, amiről reggel a szőnyegen egy nagy folt is tanúskodott. Furcsa módon ilyenkor nem foglalkoztat, hogy került oda a berendezés, miért hoztam magammal, csupán azon töröm a fejem, hogyan fogom hazavinni. Valahogy aztán mindig megoldást találok, de ha tengerentúlon voltam előzően, rendre megbukom. Legutóbb is így jártam, mikor egy hónapot töltöttem az Egyesült Államokban. Pedig a szobából is kimentem, M. L. szobájába is bekukkantottam, nem rúgta-e le magáról a paplant, aztán le a földszintre, onnan pedig ki az udvarra. Minden amellett szólt, hogy itthon vagyok, és mégis. Talán szomnanbulancia, alvajárás ez, annak egy változata, és valójában alszom közben. Vagy ébren is alszom már, és nappal is alva járok. Lehet, hogy maga az élet is álom. Minél öregebb leszek, annál inkább hajlok rá, hogy ezt higgyem, álom, amelyből a halál ébreszt fel.

(Iszony) A fiatal nők látványa még vágyat ébreszt bennem, de az öregektől iszonyodom. Ahelyett, hogy közösséget éreznék velük, hiszen ugyanazt a merényletet követte, követi el testük ellen az idő, mint az enyém ellen… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 428 5

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL