Devney Perry

JUNIPER
H I L L
AZ EDEN CSALÁD 2

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

EPILÓGUS

BÓNUSZEPILÓGUS

Impresszum

ELSŐ FEJEZET

MEMPHIS

– Juniper Hill. Juniper Hill – mormoltam. Kivettem a jegyzetlapot a pohártartóból, hogy ellenőrizzem, jól emlékeztem-e az utcanévre. Juniper Hill. – Nincsen. Semmiféle. Juniper. Hill.

Minden egyes szó után a kormánykerékre csaptam. Egyre idegesebben és kétségbeesettebben meredtem a távolba, egy utcatáblát keresve az út mentén.

Drake üvölteni kezdett a babaülésben, vöröslő fejjel, szívszaggatóan. Hogy tud egy ilyen aprócska ember ennyire hangos lenni?

– Ne haragudj, édesem. Mindjárt ott vagyunk. Már biztosan közel járunk, nem igaz? Egyszer véget kell érnie ennek a nyomorúságos utazásnak.

Drake egyre csak sírt, ügyet sem vetve a szabadkozásomra. Még csak nyolchetes volt, és a számomra nehéz út számára valóságos kínszenvedés lehetett.

– Ezt is jól elbaltáztam, ugye?

Talán várnom kellett volna addig, amíg egy kicsit idősebb lesz. Vagy egyszerűen New Yorkban maradni, és szembenézni a sok szarsággal. Száz dologban kellett volna másként döntenem. Ezer dologban.

Az autóban töltött napok után kezdtem minden korábbi döntésemet megkérdőjelezni, az élen ezzel.

Akkor a város elhagyása tűnt a legjobb ötletnek. De most…

Drake üvöltése mást sugallt.

Úgy tűnt, hogy egy teljes évtized telt el, amióta összepakoltam az életemet (az életünket), és berámoltam mindenünket ebbe az autóba. Egy palotában nőttem fel. Bármikor a rendelkezésemre állt egy magángép. A felismerés, hogy minden, ami valójában az enyém volt, befért egyetlen Volvo szedánba... kijózanított.

De már meghoztam a döntésemet. Túl késő volt visszafordulni.

Több ezer kilométert utaztunk, mire végre megérkeztünk Quincybe. Itt új életet kezdhetünk. Ha sikerül megtalálnom Juniper Hillt.

Zúgott a fülem. Sajgott a szívem.

– Ssss, kicsikém, mindjárt ott vagyunk.

Nem értette, hogy mit mondok, és nem is érdekelte. Éhes volt, és tiszta pelenkára volt szüksége. Gondoltam, hogy majd az új bérlakásban kicserélem, de már harmadjára hajtottam végig ezen az úton.

Eltévedtem. Eltévedtünk Montanában.

Ilyen messzire jöttünk, csak hogy eltévedjek. Talán abban a pillanatban elvesztem, ahogy elhagytam New Yorkot. Talán már évek óta hiába keresgéltem a helyes utat.

Megnyitottam a GPS-t a telefonon. Az új főnököm figyelmeztetett, hogy ez az út nem szerepel a térképeken, ezért részletes útmutatást adott. Talán rosszul írtam le.

Drake hangja elfulladt. A sírás elhallgatott egy pillanatra, amíg újra teleszívta a tüdejét, hogy újult erővel óbégasson tovább. A visszapillantó tükörben láttam, hogy az aprócska arc eltorzul, kipirul, parányi kezét ökölbe szorítja.

– Sajnálom – suttogtam neki, és könnyek homályosították el a tekintetem. Végigcsorogtak az arcomon, gyorsabban, mint ahogy le tudtam őket törölni.

Ne add fel!

Belőlem is kitört a zokogás, együtt sírtam a fiammal, és óvatosan lehúzódtam az országút szélére.

Istenem, mennyire könnyű lett volna feladni! Meddig tudod markolni a kötél végét a szakadék felett, mielőtt megcsúszik a tenyered? Meddig tarthatja magában egy nő a sok keserűséget, mielőtt végleg megtörik? Úgy tűnt, hogy a helyes válasz: a New York–Montana autóút végéig. Talán csak egy kilométerre voltunk a célunktól, és máris kezdett minden darabokra hullani.

A sírásba néha csuklások keveredtek, és a könnyek áradattá duzzadtak, mire megállt az autó, én pedig átöleltem a kormányt, azt kívánva, bárcsak tudta volna viszonozni a gesztust.

Ne add fel!

Ha egyedül lennék, már hónapokkal korábban feladtam volna. De Drake miatt ki kellett tartanom. Képes lesz mindent elviselni, ugye? Talán sosem fog emlékezni az autóban töltött borzalmas napokra. Vagy hogy az élete első két hónapjában minden egyes nap sírtam. Sosem tudja meg, hogy a nap, amiről azt reméltem, egy új, boldog élet kezdete lesz, az édesanyja életének ötödik legrosszabb napja lett.

Ne add fel!

Szorosan behunytam a szememet, átadva magam a zokogásnak. Vakon az ajtó felé tapogatóztam, és megnyomtam a gombot, hogy leeresszem az ablakot, remélve, hogy egy kis tiszta levegő segít elűzni az autóban töltött túl hosszú idő bűzét.

– Ne haragudj, Drake – mormoltam, ahogy újra elkezdett sírni. Ahogy mindketten elkezdtünk sírni. – Úgy sajnálom.

Egy nálam jobb anya kiszállt volna az autóból. Egy nálam jobb anya kézbe vette volna a fiát, megetette és tisztába tette volna. De akkor vissza kellene tennem az ülésbe, és újra bőgni kezdene, mint ma reggel, az út első órájában.

Lehet, hogy másik anyára lett volna szüksége. Aki nem hurcolta volna magával a fél országon át.

Jobb anyát érdemelt. És egy jobb apát.

Ő is, és én is.

– Hölgyem?

Elállt a lélegzetem, és majdnem kiugrottam a bőrömből, amikor megszólalt az idegen női hang.

– Elnézést – mondta felemelt kézzel a szép, hosszú fekete hajú rendőrnő.

– Uramisten! – A szívemre szorított kézzel lihegtem, miközben félresöpörtem egy tincset a szememből. Csak ekkor vettem észre a visszapillantó tükörben a rendőrautó jól ismert kék és vörös fényeit. A francba! Más sem hiányzott, mint egy bírság.

– Elnézést. Arrébb tudok állni.

– Semmi gond. – Közelebb hajolt, bekukkantva az autóba. – Minden rendben van?

Próbáltam gyorsan letörölni a könnyeimet. Ne sírj! Ne sírj!

– Csak rossz napom van. Valójában nagyon rossz napom. Az életem ötödik legrosszabb napja. Talán a hatodik. Nem, az ötödik. Napok óta az autóban utazunk. Ő is éhes. Én is éhes vagyok. Ránk férne egy alvás és fürdés, de eltévedtem. Harminc perce körözök, és próbálom megtalálni a szálláshelyünket.

Összefüggéstelenül hadováltam egy rendőrnek. Pazar.

Akkor beszéltem így összevissza gyerekként, amikor a nevelőnő rajtakapott valami csínytevésen. Nem szerettem bajban lenni, és általában próbáltam kibeszélni magam az ilyen helyzetekből.

Apa azt mondta, hogy csak kifogásokat keresek. De bármilyen gyakran is szidott le emiatt, a hadoválás szokásommá vált. Egy rossz szokássá, amitől meg fogok szabadulni, de egy olyan napon, ami nem életem tíz legrosszabb napjának egyike.

– Hova tartanak? – kérdezte a nő Drake-re pillantva, aki mindeközben rendületlenül ordított.

Nem érdekelte, hogy egy rendőr faggat. Túlságosan lekötötte annak világgá kürtölése, hogy milyen borzalmas anya vagyok.

Kapkodva megkerestem az elejtett jegyzetlapot, és megmutattam a rendőrnek az ablakon keresztül.

– A Juniper Hillhez.

– A Juniper Hillhez? – kérdezte összevont szemöldökkel, kétszer is elolvasva a címet.

Összeszorult a torkom. Ennyire rossz volt a helyzet? Veszélyes környéken volt, vagy ilyesmi?

Amikor házat kerestem Quincyben, nem volt nagy a választék. Kizárólag három és négy hálószobás házakat kínáltak bérlésre, amik túl nagyok és túl drágák voltak számomra. Mivel életemben először saját magam osztottam be a pénzemet, próbáltam elkerülni a fölösleges költségeket.

Ezért felhívtam Eloise Edent, aki korábban felvett a szállodájába, és közöltem vele, hogy mégsem tudok Quincybe költözni.

Amikor megígérte, hogy talál nekem egy lakást, azt hittem, hogy talán mégis van egy titkos őrangyalom. De ezek szerint lehet, hogy a Juniper Hill-i garzon valójában egy kalyiba volt a hegyekben, a szomszédaim pedig drogdílerek és bűnözők lesznek.

Nem számít. Amilyen napom volt, akár drogosok és gyilkosok közé is hajlandó lettem volna beköltözni, csak ne kelljen még egy napot az autóban töltenem.

– Igen. Tudja, hol van? – kérdeztem a szélvédő felé intve. – Az útmutatás ide irányított. De nincs sehol Juniper Hill nevű út. Vagy bármilyen útjelző tábla.

– Montanában nagyon kevés vidéki út nevét írják ki. De szívesen megmutatom.

– Tényleg? – kérdeztem elcsukló hangon, ahogy újabb könnyek készültek előtörni.

Rég volt, hogy bárki is segíteni akart nekem. Az ilyen apró gesztusok ritka értékké váltak. Az elmúlt hónapban kizárólag Quincy lakói kínáltak nekem bármiféle segítséget. Eloise. És most ez a gyönyörű idegen.

– Persze – mondta, és felém nyújtotta a kezét. – Winslow vagyok.

– Memphis – feleltem, miközben szipogva kezet ráztam vele, gyorsan pislogva, hogy visszafojtsam a könnyeket. Mindhiába. Pontosan ugyanolyan szerencsétlen voltam, mint amilyennek tűntem.

– Üdvözlöm Quincyben, Memphis.

Nagyot sóhajtottam, de az átkozott könnyek nem akartak elfogyni.

– Köszönöm.

Szomorúan rám mosolygott, aztán az autójához sietett.

– Minden rendben lesz, kicsikém – mondtam az arcomat törölgetve, és egy szemernyi remény költözött a hangomba.

Drake tovább bömbölt, ahogy elindultunk Winslow után, aki egy fasorhoz vezetett. Ráfordult egy keskeny földútra.

Többször elhajtottam mellette. Egész pontosan háromszor. Nem is tűnt valódi útnak. Pláne nem lakott utcának. Kigyulladtak a rendőrautó féklámpái, és ráfordult az ösvényre. Csak úgy porzott az út a kerekei nyomán, ahogy a csapást követve egyre távolodtunk az országúttól.

Az én kerekeim látszólag minden zökkenőt és gödröt megtaláltak az úton, de a zötykölődés legalább halk nyöszörgéssé enyhítette Drake üvöltését, ahogy egy kanyar után feltűnt előttünk a fák fölé emelkedő domb. Mindenfelé örökzöld cserjék nőttek rajta.

– Juniper Hill.

A fenébe. Mekkora ökör voltam. Ha megállok egy percre, és körülnézek, magamtól is rájöhettem volna.

Holnap. Holnaptól oda fogok figyelni Montanára. De akkor és ott nem volt hozzá erőm.

Az út még másfél kilométeren át folytatódott a fák között, míg végül egy újabb kanyar után megérkeztünk egy aranyló rét közepén álló, lélegzetelállító házhoz.

Nem egy hegyi kalyiba volt. Nem voltak kétes szomszédok. Bárkié is volt az ingatlan, valószínűleg egyenesen egy lakberendezési magazinból emelte ki.

Egyemeletes volt, hosszan és szélesen terült el előttünk, háttérben a dombbal. A fekete burkolatot hatalmas, kristálytiszta üvegfelületek tagolták. Egy átlagos háznak falai voltak, ennek szinte csak ablakai. Egyenesen ráláttam az egy téren osztozkodó konyhára és nappalira. A távolabbi végében a hálószobára és a fehér ágyneművel fedett ágyra.

Már a párnák látványától is ásítozni kezdtem.

A ház mellett egy különálló, három beállós garázs épült, amelynek második emeletére egy lépcsősor vezetett. Eloise azt mondta, hogy talált nekem egy garzont.

Biztosan ez volt az. Az ideiglenes otthonunk.

Winslow leparkolt a kör alakú murvás beállón. Mögötte álltam meg, és gyorsan kiszabadítottam a fiamat az autó fogságából. Amint levettem Drake-ről a biztonsági övet, magamhoz öleltem őt, és úgy tartottam egy hosszú pillanatig.

– Megérkeztünk. Végre.

– Csak elege volt az ülésből. – Winslow sétált oda kedves mosollyal az arcán. – Van egy két hónapos fiam. Néha imádja az autózást. De a legtöbbször nem igazán vannak jóban.

– Drake is két hónapos. És igazán jól viselte az utat – válaszoltam. Most, hogy abbahagyta a sírást, végre fellélegezhettem. – De hosszú volt.

– New Yorkból? – kérdezte a rendszámtáblára pillantva. – Aha.

– Az tényleg hosszú út.

Reméltem, hogy megérte. Mert semmi kedvem nem volt visszamenni. Mostantól kezdve csak előre akartam haladni. New York csupán egy emlék volt.

– Én vagyok a rendőrfőnök – jelentette be Winslow. – Ismeri Eloise Edent, ugye?

– Ööö… igen?

Elmondtam volna neki?

– Tartozom egy vallomással. A Memphis elég ritka név, Eloise pedig a sógornőm.

– Ó – nyögtem ki. Azt a mindenségit! Összefutottam az új főnököm sógornőjével, és a lehető legrosszabb benyomást tettem rá. – Nahát… mekkora esély volt erre?

– Quincyben? Elég nagy. – Elmosolyodott. – A szállodában fog dolgozni?

Bólintottam.

– Igen. Takarítóként.

Mielőtt Winslow válaszolhatott volna, feltárult a ház bejárati ajtaja, és egy csinos barna hajú lány süvített ki rajta mosolyogva és integetve.

Eloise. A szeme kéken csillogott, mint a felhőtlen szeptemberi ég.

– Memphis! – kiáltotta, miközben felém rohant. – Hát ideértél.

– Igen – sóhajtottam, fogást váltva Drake-en, hogy kinyújthassam a kezemet.

A két nappal ezelőtt, egy minnesotai szállodában sietve feltett sminkemnek nyoma sem maradt a fáradtság és a könnyek miatt. A szőke hajamat rendetlen lófarokba fogtam, a fehér pólóm alján narancssárga folt éktelenkedett, mert aznap reggel rám fröccsent az energiaital. Nyomokban sem hasonlítottam arra a Memphis Wardra, akivel Eloise hetekkel korábban megismerkedett az online állásinterjún. De ez voltam én. Nem tudtam titkolni a valóságot.

Semmi sem volt rendben velem.

Eloise közelebb lépett, és a kinyújtott kezemre ügyet sem vetve átölelt.

Megfeszült a testem.

– Ne haragudj a bűz miatt.

– Ugyan, semmiség – felelte kacagva. – Szóval, találkoztál Winn-nel?

Bólintottam.

– Gálánsan felajánlotta, hogy idekalauzol.

– Jaj, ne! – Eloise arcáról lefagyott a mosoly. – Nem volt jó az útmutatás?

– Rendben volt. – Megnyugtatóan intettem. – Csak még sosem vezettem földúton. Nem számítottam rá.

Sőt, a mostani utamig szinte soha nem vezettem. Volt ugyan saját autóm New Yorkban, de járt hozzá sofőr is. Szerencsére elég időt töltöttem a volán mögött a város és a Hampton-vidék között ingázva, így nem okozott gondot a vezetés.

– Segíthetünk kipakolni? – érdeklődött Winslow a lakás felé intve.

– Ó, köszönöm. Megoldom egyedül.

– Szívesen segítünk – jelentette ki Eloise, és már meg is nyomta a csomagtartó nyitógombját.

Szinte előrobbantak belőle a betömködött zsákok és bőröndök. Igen, minden világi vagyonom befért a Volvóba. De ettől függetlenül nehéz volt betuszkolni őket.

Eloise a vállára lendített egy hátizsákot, és felemelte az egyik bőröndöt.

– Erre tényleg semmi szükség.

Lángvörös lett az arcom, ahogy az új főnököm nekiállt cipelni a holmijaimat. Abban a táskában voltak a tamponjaim és az alsóneműk.

De Eloise eleresztette a füle mellett az erőtlen próbálkozásaimat.

– Ha megenged egy tanácsot – Winslow behajolt a csomagtartóba –, minél hamarabb megadja magát Eloisenak, annál könnyebb lesz az élete. Nagyon kitartó lány.

Mint amikor nem volt hajlandó elfogadni, hogy el kell utasítanom az állást. Rám parancsolt, hogy utazzak Montanába, és azt ígérte, lesz hol laknom, mire ideérek.

– Igen, kezdek rájönni. – Halkan felnevettem. Először nevettem, mióta… nem is tudom, mióta.

Magamhoz szorítottam Drake-et, magamba szívtam a babaillatot. Ahogy ott álltam, újra két lábbal a földön, újra fellélegezhettem. Egy pillanatra. Kettőre. Hagytam, hogy a cipőm talpát átmelegítse a kő. Hagytam, hogy a szívem a torkomból visszasüllyedjen a helyére.

Ideértünk.

Lehet, hogy nem Quincy lesz örökre az otthonunk. De az „örökre” az álmodozók szava. Márpedig én felhagytam az álmodozással, méghozzá azon a napon, amikor elkezdtem számontartani életem legrosszabb napjait. Olyan sok volt, hogy csak így tudtam követni, hogy a jó irányba tartok. Hogy egyik sem volt olyan szörnyű, mint a legrosszabb napom. Így emlékeztettem magam arra, hogy ha azt túléltem, akkor a második, a harmadik és a negyedik legrosszabbat is túl fogom.

Ez a mostani volt az ötödik legrosszabb napom.

Egy észak-dakotai benzinkútnál kezdődött. Előző este lehúzódtam, hogy aludjak egy kicsit. Csak húsz percre volt szükségem. Aztán folytatni akartam az utat. Drake teljesen ki volt ütve, és nem akartam felébreszteni azzal, hogy becihelődünk egy lerobbant motelbe.

De az autóban alvás meggondolatlan ötletnek bizonyult. Azt hittem, hogy a fényesen kivilágított parkolóban biztonságban leszek. Talán öt percre hunyhattam le a szememet, amikor egy kamionsofőr kopogtatott az ablakomon a száját nyalogatva.

Azonnal a gázba tapostam, remélem, hogy áthajtottam a lábán.

Majd egy órán át vadul kalimpált a szívem, de ahogy elmúlt az adrenalin hatása, mindent elsöprő fáradtság lett úrrá rajtam. Attól féltem, hogy elalszom a volán mögött, ezért megálltam az államközi autópálya szélén, kipattantam, és elkezdtem helyben futni a csillagos ég alatt. Ez kereken harminc másodpercig tartott, mielőtt egy bogár berepült a pólóm alá, és megcsípett a bordáim alatt.

A kellemetlen szúrás egy újabb órán át ébren tartott.

Hajnalban találtam egy leállót, ahol tisztába tudtam tenni Drake-et. Ahogy kiemeltem az ülésből, leokádta a pólómat, és jobb híján a popsitörlő kendőkkel takarítottam le magamat. Egy átlagos napon fel se vettem volna. De ez csak egy újabb csepp volt, és a pohár vészesen közel állt ahhoz, hogy megteljen.

A benzinkútnál kezdett el sírni. Néhány rövid szundikálást leszámítva azóta folyamatosan ordított.

A bömböléssel teli órák teljesen kikészítettek. Fáradt voltam. Ijedt. Ideges.

Az érzelmeim vadul dulakodtak az első helyért. A megtiszteltetésért, hogy melyik taszítson az őrületbe.

De ideértünk. Valahogy ideértünk.

– Nézzük meg az új lakást. – Megpusziltam Drake-et, aki kapálózni kezdett (már nagyon éhes lehetett), és fogást váltottam, hogy fél kézzel ringathassam. A szabaddá vált kezemmel kiemeltem a következő sporttáskát a halom tetejéről, megfeledkezve arról, mennyire nehéz. A szíj kicsúszott az ujjaim közül, és a táska a földre zuhant. – Uhh.

– Majd én – szólalt meg mögöttem egy mély, erőteljes hang, amit a murván csikorgó csizmák zaja követett.

Kiegyenesedtem, felkészülve arra, hogy mosolyogva bemutatkozzak, de amikor megpillantottam a felém sétáló férfit, rövidzárlat állt be az agyamban.

Magas. Széles vállú. Tetovált. Gyönyörű.

Miért vezettem egész éjszaka? Miért nem álltam meg egy szállodában, hogy lezuhanyozhassak?

Ilyen állapotban nem csorgathattam a nyálam egy pasira. Az új Memphist (anyu Memphist) annyira lekötötte, hogy kimossa a pólójából a babatápot, hogy nem volt ideje kicsípnie magát férfiak kedvéért. De a régi Memphis (az egyedülálló, gazdag, és mindig orgazmusra kész Memphis) nagyon, nagyon bírta a szexi, szakállas pasikat.

A férfi lehajolt, és felvette a földről a táskát, majd kikapta a legnagyobb bőröndöt a csomagtartóból. A bicepsze majd’ szétfeszítette a szürke pólója ujját, ahogy megindult a garázs felé. Keskeny csípő. Inas alkar. Kopott farmerbe bújtatott hosszú láb.

Ki volt ez? Itt élt? Számított ez egyáltalán?

Drake nyafogni kezdett, elszakítva a lézersugárként összpontosító tekintetemet a fickó izmos hátsójáról.

Mi a fene ütött belém? Alvás. Alvásra volt szükségem.

Mielőtt bárki rajtakapott volna, hogy a férfit bámulom, leszegett fejjel utána siettem, miután gyorsan magamhoz vettem a pelenkás táskát.

A fémlépcső fokai halk rezgést hallattak a lépteink nyomán. A férfi majdnem felért a lépcsősor tetejére, mire Eloise kidugta a fejét az ajtón.

– Helyes, te is besegítettél. – Rámosolygott, majd egy intéssel mindannyiunkat beinvitált. – Knox Eden, bemutatom Memphis Wardot. Memphis, ő a bátyám, Knox. Ez az ő háza.

Knox letette a táskákat, és az állát megemelve felém biccentett.

– Helló!

– Helló! Ő itt Drake. Köszönöm, hogy kiadja nekünk a lakást.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan lesz egy üresedés a városban. – Vádló pillantást vetett Eloise-ra. – Hamarosan.

A garzont hirtelen olyan sűrű feszültség töltötte meg, mint a forgalom a keleti 34. utcán a Roosevelt Drive-tól az 5. sugárútig.

Winslow elmélyülten tanulmányozta a mézszínű padlót, Eloise pedig összeszűkült szemmel meredt a bátyjára.

Knox meg sem próbálta palástolni, mennyire bosszús.

– Ööö, ezek szerint ez a hely… nem is kiadó?

Jellemző lett volna a napomra, ha olyan helyre érkezek meg, ahol nem látnak szívesen.

– Nem, nem kiadó – mondta Knox, miközben Eloise rávágta:

– De, kiadó.

– Nem szeretnék kellemetlenséget okozni senkinek – habogtam görcsbe rándult gyomorral. – Talán jobb lenne másik helyet keresnünk.

Eloise összefonta a karját a mellkasa előtt, és a szemöldökét felvonva várta, hogy megszólaljon a bátyja. Túl szép volt ahhoz, hogy ijesztő legyen, de nem szívesen lettem volna egy ilyen tekintet célpontja.

– Rendben – morogta Knox. – Addig maradhat, ameddig csak szeretne.

– Biztos?

Mert nagyon úgy tűnt, hogy nem gondolja komolyan. A New York-i felső tízezerben épp elég hazugságot hallottam.

– Igen. Felhozom a többi táskát.

Ahogy Knox elsuhant mellettem, zsálya- és szappanillat töltötte meg az orromat.