TARTALOMJEGYZÉK

PROLÓGUS

I. STÁCIÓ: A KISVÁROS

II. STÁCIÓ: A MINISZTÉRIUM

III. STÁCIÓ: A MAGASBAN

IV. STÁCIÓ: ZUHANÁS

EPILÓGUS

ALBERT CSILLA

MÉSZÁROS JULIANNA BICIKLIJE

Könyv Guru

Budapest, 2022

PROLÓGUS

Sárközi Attila akkor határozta el, hogy karrierista lesz, amikor az iskolából hazafelé tartva meglátta az anyját, ahogy útbaigazít valakit. Váratlanul tárult elé a látvány, amikor befordult a sarkon – semmiképp sem számított rá, hogy ott látja az utcán, a házuk előtt, mert anyja ilyentájt általában a boltban volt, ahol pénztárosként dolgozott. Mészáros Julianna ilyenkor szokta kivenni műanyag edényét a bolt hátsó részében lévő szolgálati hűtőből, hogy a mikróban megmelegítse az otthonról vitt ebédjét. Ez alkalommal azonban haza kellett tekernie a kempingbiciklijén egy hivatalos iratért, amire a főnökének múlhatatlan szüksége volt, s oda–vissza kerékpárral épphogy elég volt az ebédideje. Annyira sietett, hogy még a bolti köpenyét sem vette le, és lábán az a kényelmes, ám esztétikai szempontból joggal kifogásolható papucs volt, amiben legkevésbé sajgott a bütyke az egész napos állás közben (a főnökség miheztartás végett ragaszkodott ahhoz, hogy a pénztárosok álljanak), ugyanakkor jóvátehetetlenül kivirított, kiduzzadt belőle.

A kempingbicikli kormányának két végén nagy műanyag flakonok lengedeztek, mert Mészáros Julianna úgy döntött, hogy – tekintettel a rájuk szakadt, szinte afrikai hőségre – munka után kikerekezik a szülei sírjához megöntözni a virágokat. A napsütésben a szokásosnál is kegyetlenebbül izzadt, ahogy sietősen tolta ki a kapun a kerékpárját, és ez volt Sárközi Attila életében a fent említett revelációszerű pillanat, amelyben minden találkozott egy egész életet meghatározó felismeréshez, azaz tételesen:

- Mészáros Julianna izzadtágtól csatakosan, bolti köpenyben és kitaposott papucsban, amint a kormányon lévő, Pennyben vásárolt, kiürült Delma öblítőflakonok ide–oda himbálózása mellett épp készül felszállni a biciklire;

- egy éjsötét (vagy némi lelkes oximoronnal: sugárzóan éjsötét) Mercedes, amint lefékez az egyensúlyozó asszony előtt, futurisztikus ajtaja nem ki–, hanem felcsapódik a német tervezés őrjítően tökéletes ívét leírva;

- a Mercedesből kihajoló negyven körüli férfi, aki NEM hord napszemüveget, NEM rágózik, NEM visel vastag aranyláncot, viszont Sárközi a sarok messzeségéből is meg tudja állapítani, hogy a feje búbján kopaszodik, erről vállig érő hajjal és jó minőségű, ám még így sem eléggé természetesnek ható hajfestékkel próbálja elterelni a figyelmet, valószínűsítve azt a feltevést, hogy nemcsak személyes, hanem a legutolsó divat szerint dizájnolt, anyagi státuszát félreérthetetlenül hirdető autója vonzerejében sem bízik eléggé;

- a felkészületlenségből adódó érzelmi és az utcasarok és a ház közötti konkrét távolság, amelynek szenvtelen dimenziójában Sárközi megpillantja édesanyját és az autót, s abban a néhány másodpercben, amíg az asszonyban fel nem ismeri Mészáros Julianna szeretett alakját, az ismeretlennek kijáró objektivitással, elfogulatlanul szemléli a jelenetet, azaz a jelenet részleteiben felszikrázó kontrasztot – műanyag flakonok a kormányon, súlyosbítva Mészáros Julianna halmozottan előnytelen öltözetével s ellenpontozva a csillogó sportkocsi viharos eleganciájával, amint halkan, indulásra készen duruzsol a porba szinte beleszáradt kempingbicikli pumpáért kiáltó kerekei mellett;

- a napsütés, amely mindezt éles fényben – átvitt és konkrét értelemben is – megvilágítja;

- Sárközi, aki a sarkon állva két út (megint csak átvitt és konkrét) találkozásánál – megrendülve és megszégyenülve – úgy dönt: megbosszulja ezt a pillanatot és anyját, s az elhatározás testén átzúgó vihara emésztő, sötét ambíciót sodor a szívébe.

Itt ér véget e jeles, több összetevő révén kiteljesedő pillanat. Erejétől Sárközi hátrahőköl, meg azért is, hogy ne lássa így tovább az anyját, s az se lássa meg őt. Áll hát még egy darabig a sarkon (de már csak látszatra két út határán), s amikor a Mercedes futurisztikus ajtaja – patentra – lecsukódik, majd az autó alig hallhatóan tovasuhan, Mészáros Julianna pedig igencsak hallhatóan (műanyag flakonok kormányhoz verődése + a csomagtartókosár aljából kiálló kis dróthuzal ütemes súrlódása) elkerekezik, lassan ő is elsétál a házig, amelynek kapuját ezentúl a legvakítóbb napsütésben is beárnyékolja annak az emléke, ami az imént előtte lezajlott.

Benyit az ajtón, leül a hűvös konyhában (vályogház). Ebédidő van, és éhes. Neki is ottlapul a fagyasztószekrény felső polcán egy felmelegítendő műanyag edény, sőt több is – különféle feliratokkal. A „töltött káposzta”, „pörkölt”, „krumplis tészta”, rakott kel”, „töltött paprika” ajánlatok szemügyre vételezése és a választás jóval több időt vesz igénybe, mint az az iménti életre szóló ott a sarkon, viszont ez nem szól egy életre, sőt. Sárközi életében sem nagy szerepet nem játszanak, sem komolyabb nyomot nem hagynak a kulináris élvezetek, mely tényt Mészáros Julianna okkal zokon vehetné (nem teszi). Aztán a hirtelen evéstől elnehezült gyomorral, de még inkább elnehezült szívvel mossa a folyó víz alatt az edényt, és közben könnyes torokkal, ám égő, száraz szemmel az anyjára gondol. Így is marad estig, amíg a gondolatait lekötő asszony be nem tolja a biciklijét az alkonyodó udvarra. A műanyag flakonokról kis vízcseppek rebbennek szét, esti szél fodrozza Mészáros Julianna átizzadt pólóját és fáradt, kedves arcát. Sárközi ott áll a kertben, kiveszi anyja kezéből a biciklit, és azt mondja:

– Rád férne már egy új bicaj.

Mészáros Julianna nem mondja azt, hogy „Jó vicc, miből?”, de gondolja. Fia azonban mintha hallaná, így folytatja:

– Holnap veszek neked egyet… és addig is felpumpálom a kerekeket… tök laposak, nem csoda, ha így kimerülsz.

Mészáros Julianna most sem mondja ki, amit gondol – nevezetesen, hogy a lapos kerék lenne a legcsekélyebb oka az elfáradásra –, csak megsimogatja legkisebb, még otthon lakó gyermeke karját, és határozottan kijelenti, hogy jó neki ez a bicikli.

– De nekem nem – néz fel rá a fia, aki éppen lehajol, hogy a pumpát a szelepre helyezze. Anyja hátrahőköl a szeméből kicsapó indulattól…

Lefekvés előtt Sárközi odamegy az anyjához, aki a konyhában a másnap reggeli kávét készíti a gáztűzhelyre a férjének, aki a legkorábban kel.

– Anya, elköltözöm – mondja.

Ez fáj, az asszony felkapja a fejét.

– Nem értem. Olyan rossz itt neked?

– Nem. Olyan jó – mondja Sárközi, és a hangjában remegő szomorú elszántságtól az asszonynak összefacsarodik a szíve.

Bent a szobájában, a sötétben, nyitott ablak mellett Sárközi az okostelefonjára feltöltött A tudatalatti tízparancsolatát hallgatja. „Szeretem magamat” – hallja, és arra gondol: „szeretem anyámat”. Ökölbe szorul a keze…

Aztán elkalandoznak a gondolatai, pedig éppen ott tart, hogy „sikert sikerre halmozok…”, de hát sebaj, azért tudatalatti a tudatalatti, hogy akkor is figyeljen, amikor a felettes én mással van elfoglalva. Konkrétan éppen azzal, hogy mit keresett egy ilyen szuperautó a környékükön. Sárközi – eléggé sztereotipikusan – azt feltételezi, hogy a közelben lévő Napraforgó nyugdíjasházba tartott, ahová a feje búbján kopaszodó negyvenes férfi özvegy édesanyját benyomta (nyilván). Kell-e mondanunk: tévedett. Tóth Henrik autótulajdonos a közelben lévő taxisofőr utcáját kereste – mivel előző este a fia buli után a taxiban felejtette a mobiltelefonját.

De kit érdekel Tóth Henrik, akinek a fia éppen visszakapja egy kis apai dorgálás után az okostelefonját? Mi nem rá vagyunk kíváncsiak, hanem Sárközire. Egyébként a továbbiakban maradjunk az Attilánál.

I. STÁCIÓ

A KISVÁROS

1.

Attila nem azért tartott haza azon a bizonyos jelentőségteljes kora délutánon pont egy iskolából, mert ott tanult, hanem azért, mert ott tanított, méghozzá angol nyelvet. Pályaválasztásával kivívta autószerelő apja zajos és időről időre még mindig hangoztatott nemtetszését, aki valami használhatóbb és főleg jobban megfizetett pályára szerette volna terelni legkisebb gyermekét. Vigaszt legfeljebb az nyújthatott Sárközi Józsefnek, hogy két idősebbik fia a tőlük elvárható módon a műhelyében dolgozott, és szabad idejükben egyikőjük sem olvasott könyvet. Némileg enyhítette az apa konok rosszallását a tény, hogy Attila pedagógusfizetését délutáni magánórákkal és nyelviskolai tanfolyamokkal elfogadható szintre duzzasztotta, de még így is nehéz volt arra hazajönnie, hogy fia a kertben a diófa alatt valami bazi vastag könyvet olvas ahelyett, hogy a füvet nyírná vagy valami hasonlóan férfias dologgal töltené az időt. Nem tett kísérletet arra, hogy megtudja, mi van beleszántva abba a rengeteg oldalba, amibe a fia így bele tudott feledkezni, és jól tette. Egyébként Attila teljesen nyitott volt a fűnyírás irányában, és bármikor hajlandó volt előszobáztatni Heinrich Böllt, Dickenst vagy Bulgakovot (hogy e néhány névvel jelezzük irodalmi ízlése sokszínűségét és fő csapásvonalait) apja kedvéért, aki nagy örömmel magyarázta el a fűnyíró ideális használatának alapelveit. Aminek Attila egyedül konokul ellenállt, az az autószerelés fortélyainak megismerése volt, és Sárközi József vastagon tévedett, amikor azt gondolta, hogy a vasárnapi ebédek alkalmával – amikor a két idősebb, már nős, gyermekes és külön lakó Sárközi fiú is családostul megérkezett – Attila magában borong az elszalajtott lehetőségeken apja és testvérei beszélgetését hallgatva, akik az autószerelő műhely pénzügyi dimenzióit vázolták fel az asztalnál. Igazság szerint pokolian unta ezeket a beszélgetéseket, lehetőleg kiszivárgott a kertbe két kis unokaöccsével tollasozni, és csak anyja hívó szavára ment be megint, hogy megigya a kávét. Kávézás közben idősebb bátyja, Józsi megkérdezte, hogy „Mi újság az iskolában?”, és ő azt mondta, hogy „Semmi”. Józsi ilyenkor mindig büszkén elmesélte, milyen rossz tanuló volt, és hogy az angol sosem ment neki. Erről egyébként volt egy jó sztorija, és Attila – aki szerette a bátyját – mindig nevetett rajta. Mellesleg az apja is, aki elégedetten legeltette a szemét Józsi fián, aki rossz volt angolból, s jóval kevésbé elégedetten Attilán, aki jó volt belőle.

Ennél voltak lényegesebb különbségek is a két testvér között, nem beszélve a középső fiúról, Laciról, aki nem kérdezte meg Attilától, mi újság az iskolában, mert az még a testvéri érdeklődés (közhelyes) szintjén sem érdekelte – sem most, sem akkor, amikor apja körülbelül háromszázezer forintra rúgó magánóraköltségei után végre megszabadulhatott tőle. Ellenben mindig volt egy bomba üzleti ajánlata az öccsének, amibe az beszállhatott volna az ő közbenjárásával. Rendszerint értetlen és csalódott „Te tudod!”–dal állt fel a székről, amit a bomba üzlet részleteibe való beavatás közben egyre közelebb húzott feszengő öccséhez, és tényleg csalódott volt. Attila Laci bátyját is szerette, és nem kérdezett vissza később arra, mennyire jött be a bomba üzlet. „Öcsi, megemberesedhetnél már egy kicsit!” – nyomorgatta meg az udvaron indulás előtt Laci szeretettel Attilát, aki szerinte most már szedhetne magára egy–két kilót – hiszen mindjárt harminc. Ami őt illeti, e téren nem volt panaszkodni valója.

Miután elhúztak a kocsijukkal, Attila beszélgetett egy kicsit még az asztalnál az anyjával, aki valójában csak ilyenkor látott neki az ebédnek, aztán átöltözött és futott egyet. Apja hangosan horkolt a hálóban, anyja mosogatott még akkor is, amikor visszaért. Lezuhanyozott, és az ágyra vetette magát. Nemrég vett laptopját (számos ember tudását kellett az angol nyelvtan igeidőivel gyarapítania, hogy – Endre barátja nevére írva a számlát – megvehesse) a combjára helyezte, s először is felment a Facebookra, ahol továbbra is elképesztően közhelyes idézeteket talált, valamint Endrét, akivel megbeszélte, hogy este a központban megisznak együtt valamit.

Este egy sör mellett felvázolta Endrének újonnan született tervét arról, hogy gazdag és karrierista lesz, és közölte azt is, hogy ne akarja erről lebeszélni, mert az elhatározása megmásíthatatlan. Endre így hát ezzel meg sem próbálkozott, csak azt kérdezte, miért pont most döntött így. Attila érezte, nem igazán tudja elmagyarázni azt a kora délutáni pillanatot ott a sarkon, még a legjobb barátjának sem. Nem mintha a lényegét nem értené meg, de lenne egy–két fontos és vigasztaló szempontja, amivel ha nem is megingatná, de meggyengítené, márpedig azt semmiképpen sem akarta.

– Ahhoz, hogy több pénzed legyen, még nem kell kifordulnod magadból – jegyezte meg Endre. – Mióta mondom, hogy társulj be a nyelviskolámba. (Endrének német–angol szakos diplomája volt, nemrég kezdett önálló vállalkozásba.)

– Ennél többet akarok – jelentette ki Attila, aztán még hozzátette: – És eszem ágában sincs kifordulni magamból… Egyébként nem tudsz egy jó albérletet? A hónap végén elköltözöm anyáméktól.

Endre tudott, és megjegyezte, hogy nem érti, erre mért van szükség.

– Nem baj – mondta derűsen és elszántan Attila, és ennyiben maradtak.

Éppenséggel Attila el tudta volna magyarázni, miért gondolja azt, hogy első lépésként is önállóan kell laknia. Anyagi szempontból kétségtelenül előnytelen döntésnek látszott, de a végcél nem (csak) a meggazdagodás, hanem a SIKERESSÉG volt, és ehhez szerinte nem vezetett út, ha valaki egy olyan lakásba megy haza érvényesülésének remélhetőleg meredek emelkedőjén megpihenve, ahol anyuci mos, főz, vasal rá – és valakinek a kicsi fia. (Hadd jegyezzük meg: döntésével messzemenően egyetértünk, habár más okokból.) Így hát a következő hónap elején beköltözött Endre ismerősének a garzonjába, és amikor a költözésben segédkező apja szedelőzködni kezdett, Attila arra kérte, még igyon meg vele egy sört a konyhában. „Döntsd meg egy kicsit a poharat” – mondta Sárközi József, amikor a fia fiatalos lendülettel és – szerinte – hozzá nem értően full habosra öntötte a sört, és miközben várta, hogy a hab leülepedjen, Attila azt mondta:

– Apa, gondolkodtam. Most minden pénz jól jön, ha még aktuális, akkor mondd meg a Szigetiéknek, hogy elvállalom a gyerekeket angolból.

„Na végre…” – villant rá elégedetten az atyai tekintet, és Sárközi József bajuszán még mintha a sörhab is elégedettségtől reszketett volna. A legmegbecsültebb ügyfelei közé tartozott Szigeti Csaba (a város alpolgármestere), aki rendszeresen szervizelte nála a maga és családtagjai kocsiját, és időről időre felvetette, hogy óvodáskorba érő ikreit elkezdhetné Attila angolra tanítani. Amikor Sárközi József először hozta ezt szóba a fiának, Attila a fejét fogta és kategorikusan kijelentette, hogy baromság, rosszul van az óvodai angolnyelv–tanulás divatjától, amely tök felesleges, és ehhez neki drága az ideje. És különben sem fogad el pénzt valamiért, aminek nem látja értelmét. Sárközi József – aki képtelen volt fiát jobb belátásra bírni – csak abban reménykedhetett, hogy belátható időn belül nem romlik el sem az alpolgármester, sem az alpolgármesterné kocsija, s így nem személyesen, hanem telefonban kell majd elmondania, hogy Attila fia mért is nem ér rá a gyerekeket angolra tanítani. Így hát nagyon megkönnyebbült ott a konyhaszéken, és ennek örömére ivott még egy pohár sört, valamint elővette a telefonját, hogy megadja Szigetiék számát. Attila fia azonban nem vette elő a magáét, sőt tollat, papírt sem, hanem azt mondta:

– Hívjanak fel ők, ha tényleg akarnak valamit!

Apja – már nem először – megállapította, hogy a fia nem könnyű eset, és kedveszegetten gondolt rá, hogy nyilván akkor neki kell beszélnie Szigetivel.

– Na jó… Lehet, hogy majd én… és mennyi óradíjat mondjak, ha kérdezné?

– Mondd azt, hogy majd megbeszéljük személyesen.

– Telefonszámod megadhatom?

– Adjad – bólintott Attila, aztán megkérdezte az apját, hogy akkor holnap elhozza-e délután az ütvefúróját. Volt egy–két kép, amit fel szeretett volna tenni a falra. Az ajtóban Sárközi József végigpásztázta a szobát, amelyben csak egy ágybetét és egy szekrény volt, és figyelmeztette a fiát, hogy a lakás bebútorozásához bizony a Szigeti gyerekeken kívül még számos magántanítványra van szükség.

– Lesznek – bólintott Attila kicsit türelmetlenül, mert szeretett volna már egyedül lenni, hogy átgondolja, hogyan is kezdjen el a hatalom mitikus testéhez férkőzni a Szigeti gyerekek ártatlan kis testén keresztül.

Arra az elhatározásra jutott, hogy az órákat Szigetiék házában kell adnia – bár egyébként ez nem volt szokása, tanítványai jöttek őhozzá. De ez most nem lett volna célravezető. Be kellett jutnia az alpolgármester személyes szférájába, megfigyelni a tárgyakat, kapcsolatokat, beszéd– és viselkedésmódot – és élni a spontánul adódó alkalmakkal, amikor lehetősége van közelebb kerülni egy helyi potentáthoz. Egyébként is nagyon meghatározná a szerepeket, ha az apja által szervizelt kocsikból kiugráló ikreket egy PVC–szagú, szűk kis liften hoznák fel a szüleik (esetleg a bébiszitter?), és egy majdnem üres lakásba kellene őket betessékelnie. Attila büszke gyomra ennek már a puszta elképzelésétől is összeugrott, és még egyvalamit gyorsan tisztázott magában: soha, semmilyen körülmények között nem engedheti meg, hogy Szigetiék fölényeskedjenek vele, és minden ilyen irányú kísérletet csírájában el fog fojtani.

Lelkileg ilyetén módon felkészülve az első ütközetre EZZEL AZ EGÉSSZEL, várni kezdte a telefont. Két hétig hiába, bár a hétvégi ebédnél – amelyre testvéreivel együtt ő is hazajárt – megkérdezte apját, hogy beszélt-e Szigetivel, és apja azt felelte, hogy igen, és hívni fogja. Hogy nem tette, Attilát egyrészt csalódással töltötte el, másrészt feszült ellenszenvvel – az alpolgármester úr láthatólag megszokta, hogy előszobáztat, várakoztat minden vonalon. Amikor aztán mégis megcsörrent a mobilja, és meghallotta Szigeti lendületes, kellemes orrhangját, rögtön tudta, hogy tévedett, mert a férfi első dolga az volt, hogy elnézést kért, hogy az édesapa telefonja után csak most jelentkezett, de tíz napig külföldön volt a család, most értek haza. Attila némi bosszúsággal vallotta be magának, hogy majdnem rokonszenvet érez, és sikeresen elfojtva ezt a spontán szimpátiát kimért, korrekt hangon azt mondta, hogy nem tesz semmit, neki fel sem tűnt, mert annyi a dolga. Ezután egy leheletnyi csend következett, majd Szigeti megkérdezte, akkor mikor és hol beszélhetnék meg a részleteket. Attila azt felelte, hogy legjobb lenne az alpolgármester úréknál, hiszen ő úgyis mindig (!) a tanítványokhoz megy órát tartani, ezen a szokásán ez esetben sem szeretne változtatni. A telefon másik végén megint kis hallgatás következett, aztán Szigeti (mintha egy kicsit bizonytalanabbul) azt mondta, hogy akkor nézi a naptárját – és mit szólna Attila a szerda este hat órához. Attila is kivárt, „Pillanat, én is megnézem az enyémet”, mondta, miközben az óráján elszámolt húsz másodpercet, aztán megegyeztek a szerda este hat órában.

2.

Így hát szerda délután ötkor Sárközi Attila felszállt a biciklijére, hogy meghódítsa a világot. Mielőtt elkísérjük ezen az úton, vessünk végre egy pillantást erre a fiatal férfira, aki korunk hőse kíván lenni. Nem vitás, Laci bátyjának igaza van: ráférne egy–két kiló. A hasonló korú (28) férfiak nagy része már (természetes bőr) úszógumival közlekedett a helyi uszodában. Igaz, legtöbbjük csak termálozni járt oda – kevés volt az olyan csodabogár, mint Attila, aki úszni. Egyébként is szerette a sportokat, szinte mindennap futott a házuk környékén. Mióta átköltözött a garzonba, egy közeli iskola sportudvarán tette ugyanezt, miközben a mobilján főleg Quimbyt és Mozartot hallgatott, illetve mostanában A tudatalatti tízparancsolatát is, amire továbbra sem nagyon tudott figyelni, viszont továbbra is azzal biztatták, hogy így is hat. Ha átizzadt pólóban aztán hazabiciklizett, és beállt a zuhany alá, ami szemben volt a tükörrel, egy kicsit szabálytalan, de egészében kellemes arc nézett vissza rá. Fiatalkorától szemüveget viselt, és a lányok, akik időről időre feltűntek az életében, általában arra kérték, ne vegye le – jól állt neki. Ami a fent említett lányokat illeti, egyébként nem volt sok belőlük. Még gimnáziumban kezdett el járni első szerelmével, és ez kitartott az egyetem második évéig, amikor kölcsönösen belefáradtak a távkapcsolatba és egy kicsit az egészbe. Szinte azonnal – némi vigasztalásképpen – beleugrott egy kéznél levő kellemes viszonyba egy barátja húgával; elég bonyolultan kecmergett ki belőle, és utána sokáig inkább hálás volt, mintsem aggódott a függetlensége miatt. Amikor tanítani kezdett a helyi gimnáziumban, volt egy–két magányos és reménykedő kolléganő, de Attilát sem az alkalom nem tette tolvajjá, sem a vonzalom kezdeményezővé. Munka után gyakran találkozott a régi barátaival, akik hozzá hasonlóan még mindig otthon éltek – jóval túl a valamikori családalapítási kor határán –, és szabadidejükben ugyanazt csinálták, mint diákkorukban: filmeket néztek, beültek egy sörre, kondiba jártak. A családnemalapítási hajlandóság újfent szárba szökkenő férfihagyományát egyedül Endre, a legjobb barátja nem követte, aki elég fiatalon elvette gyerekkori szerelmét, és már volt egy tündér kisfia, szőke hajjal és szétálló fülekkel, amitől nemcsak az elfogultnak számító szülők, de Attila is elgyengült, valahányszor csak meglátta a csöppséget. Anyja hetente egyszer megjegyezte, hogy már nagyon is itt lenne az ideje, hogy ő is rászánja magát a családalapításra, ilyenkor Attila tréfásan megölelte Mészáros Juliannát, és azt mondta, hogy van neki családja így is.

Ami a munkáját illeti, Attila szeretett tanítani, fegyelmezési gondja nem adódott, mert sem pozíciót demonstrálni, sem haverkodni nem akart, és így meg tudta őrizni azt a kényes egyensúlyt, amelyben a diákok kedvelték és respektálták is. Az órái után nem ment le az iskola alagsorában lévő menzára ebédelni (Mészáros Julianna műanyag edényei!), de néha elidőzött a tanáriban beszélgetni Kuna Imre magyar–történelem szakos tanárral, akinek köszönhetően irodalmi tájékozottsága egyre bővült, és aki könyveket ajánlott és adott is neki kölcsön. Attila mély intellektuális vonzalmat érzett a nyugdíjas évei felé tartó kollégája iránt, aki fejcsóválva ügetett ki a szünetekben az iskola melletti kis térre elszívni a cigarettáját, és ő gyakran vele tartott, bár nem dohányzott. Imádta hallgatni, ahogy értelmezte a világot, miközben a nadrágtartóját időről időre felhúzta egy viharos mozdulattal, amitől nadrágja majdnem a hónaljáig szaladt – ilyenkor Kuna Imre erősen emlékeztetett egy burleszkfigurára a film hőskorából. Vékony, anakronisztikus alakja bőven adott alkalmat a diákoknak is a viccelődésre, és legtöbbször Kuna Imre velük nevetett, kivéve azt az egy alkalmat, amikor a kis Ford Fiestáját (gyártási év: 1991) a parkoló egyik végéből a másikba tolták április elsejei tréfaként. Amikor Kuna Imre nem találta a kocsiját, először is rántott egyet a nadrágtartóján, aztán pír futotta be az arcát az izgalomtól. Attila, aki akkor is vele tartott, megszorította a vállát, és azt mondta:

– Nyugi. Ugyan kinek kellene az az autó?

Aztán eszükbe jutott, hogy április elseje van, és elég hamar ráleltek a kocsira. Kuna Imre arca elsötétült, és elnyomva a cigarettáját olyan sietősen indult vissza az iskolába, hogy Attila minden igyekezete ellenére sem tudta beérni. Kuna Imre egyenesen az iskolarádió kis stúdiójába tartott, ahol kitépve a mikrofont a rádiós diák kezéből, szenvedélyes és keserű mondatokban kérte ki magának, hogy azt az egy komolyabb luxust, amit megengedhet magának – értsd: hogy kocsival jár iskolába –, ily módon veszélyeztessék. Egyébként már akkor megbánta, amiket mondott, amikor kilépett a stúdióból, de ezt csak Attilának árulta el még aznap, amikor az felugrott, hogy visszaadjon egy könyvet.

– Ezek a gyerekek – ingatta a fejét megnyugodva és mosolyogva. – Néha próbára teszik az ember türelmét. – Aztán rágyújtott, és megkérdezte Attilától, hogy tetszett neki a Házam lángra gyullad.

– Nagyon. Bár elég nyomasztó – felelte Attila, és Kuna Imre megjegyezte, hogy naná. Az élet – ahogy Virág elvtárs mondaná – nem habos torta, Amerikában sem. Böllt is ő nyomta a kezébe, s most – útban Szigetiékhez – Attila arra készült, hogy még felszalad hozzá visszaadni.

Kérdezhetnénk jogosan: miért volt olyan sürgős azzal a könyvvel épp akkor felszaladni – és meg is kérdezzük. Nos, a dolog úgy festett, hogy Attila komolyan gondolta, amit Endre barátjának mondott: karriert készült csinálni, de úgy, hogy ne forduljon ki önmagából. Most, hogy elindult azon az úton, amely tervei szerint a számára idegen klímájú magasságokba vezetett, feltétlenül „tankolni” akart az ő igazi közegéből, hogy tudatosítsa magában: nem elhagyja azt, csupán időről időre átlép a természetének való világ árnyas lombjai alól egy olyan emelkedőre, amelynek napégette szikláin kapaszkodva bármikor visszaléphet egy kis időre az ismerős lombok árnyéka alá – na nem feladni, de pihenni, erőt gyűjteni, magával találkozni. Ahogy baktatott fel a lépcsőházban Kuna Imréék második emeleti lakásához, még azt is eltervezte, mit fog mondani A hölgy csoportképpel című regényről, ami várakozáson felül magával ragadta. De Kuna Imre nem volt otthon, és ezt Attila ha nem is tartotta rossz jelnek, de rossz néven vette a sorstól, amely mintha azt akarta volna jelezni neki imígyen: nem olyan egyszerű ám engem csak úgy a kezedbe venned… A ház előtt némi feszült csalódással még felpillantott Kuna Imréék erkélyére, próbálta meglátni legalább azt a kisasztalt, amely mellett hűvös nyári estéken néha elbeszélgettek. Mintha látni vélte volna a sziluettjét, hát beleakasztotta a tekintetét, megjegyezte magának, a Böll–könyvet pedig visszacsúsztatta a hátizsákjába. Aztán az órájára nézett.

Még volt háromnegyedórája, ebből felet el kellett ütnie valamivel. Kézenfekvőnek tűnt, hogy biciklijét egy korláthoz zárva bemegy a közeli bevásárlóközpontba nézelődni, ténferegni. Éppen nagy leárazások voltak, váratlanul elkapta a vásárlási izgalom, és mire észbe kapott, már látszott, hogy mégis el fog késni, hacsak nem teker őrült tempóban. Tehát választhatott, milyen személyes vonását árulja el Szigetiéknek: azt, hogy hajlamos a késésre, vagy azt, hogy tud izzadni – és ő az előbbit választotta.

És jól tette, mert amikor hét perccel hat óra után leszállt a biciklijéről, azt látta, hogy a sarkon befordul egy szürke autó, majd lefékez a ház előtt. Szigeti Csaba szállt ki belőle (sietség nélkül, ahogy ezt Attila magában feszülten konstatálta), és így szólt:

– Na, egyszerre érkeztünk?

Ez a baráti többes szám sehogy sem tetszett Attilának, arca meg sem rezdült, rántott egyet a hátizsákján, és megkérdezte, hol rakhatná le a kerékpárját. A kapu valami – nyilván távirányításos – kütyü segítségével, amit Szigeti a ház felé közeledve még az autójából működésbe hozott, már széttárta kovácsoltvas karjait, s Szigeti, mielőtt behajtott volna a kocsijával a belső garázsba, betessékelte a kertbe Attilát, és egy hűvös sarkot ajánlott „parkolásra”. A „parkolás” szót szelíd és csöppet sem lenéző iróniával ejtette ki, de Attila az összemosolygás bizalmasságát ez esetben is elkerülte, bár már rándulni készültek iróniát nagyon is kedvelő arcizmai. Szigeti ily módon másodszor érezte azt, hogy „Elég feszes gyerek ez a kis Sárközi”, és azt mondta:

– Na, akkor én is gyorsan beállok.

Attila közben óvatosan körbepásztázta a kertet és a teraszt, melyek méreteiket tekintve messze elmaradtak Attila prekoncepciójától – praktikusak és kellemesek voltak, de nem feltételezték sem kertész, sem bejárónő feltétlen alkalmazását. Sok ideje ugyan nem volt a részletekben elmélyedni, mert Szigeti már kászálódott is ki a kocsijából, és Attila vizslató tekintetét félreértve azt mondta:

– Jó ez a kis kert, de azért – amint látja – eléggé ki van centizve a hely a beállásnál. Én már megszoktam, de a feleségem… – és mosolyogva az égre nézett. Az „ezek a nők és az ő vezetésük”–jellegű férfi összemosolygást Attila az előbbi iróniánál jóval sikeresebben és ösztönösebben utasította el, mert egyrészt ő sem vezetett túl jól, másrészt azonnali rokonszenv támadt benne az asszony iránt, aki nem tud jól beállni, és akinek ebbeli hiányosságát a férje az első találkozásnál fontosnak tartja megemlíteni egy idegennek. „Egyébként meg… ő hol van… és a gyerekek?” – gondolta még hozzá, és Szigeti, mintha olvasott volna a gondolataiban, az ajtót nyitva azt mondta:

– Úgy volt, hogy itthon lesznek a gyerekek is, meg a nejem, hogy megismerjék… de valami óvodás kirándulás van… épp értük ment a feleségem. Lehet, hogy még hazaérnek, mielőtt… „Mielőtt elmegy…” – fejezte be magában Attila, és ki tudja, miért, egy kicsit megsértődött. Így lépte át a ház küszöbét, amelyről elrugaszkodva beleugrani szándékozott a társadalmi helyezkedés jéghideg, zavaros vizébe.

Ami a nappalit illeti, sem hideg, sem zavaros nem volt: meleg tónusú falak, sok virág, bármelyik bútoráruházban megvásárolható ülőgarnitúra, plazmatévé – de például sehol egy kandalló. Az üvegasztal alatt egy kockás fülű nyúl hevert, amit Szigeti fejcsóválva vett fel, és közben felsóhajtott:

– Hajaj, Andika itt felejtette Nyuszót… Ebből botrány lesz… – és Attila, először ottléte során, elmosolyodott.

– Foglaljon helyet – mondta aztán Szigeti, miután Nyuszót kihalászta az asztal alól –, rögtön jövök, csak megmosom a kezem… meg felkapok valami emberit… Igazán kitalálhatnának valamit az öltöny helyett a városházán… – tette hozzá, és ahogy levette magáról a zakóját, Attila látta, hogy az inge szinte hozzáragad a hátához. Meleg nap volt. „Mi a bánat!” – gondolta ellenségesen. „Nem működik a városházán a légkondi?” A házban mindenesetre működött, érezte hűvös áramlatait. A nappaliban, szemben vele egy könyvszekrény is állt, végigpásztázta a tekintetével. Sok divatos, szép kiadású könyv sorakozott rajta, elég sok ezoterikus, lélekelemző, meg neki valók is, színes kiadásban ott sorakoztak a világirodalom klasszikusai. Szülei pontosan ugyanezt a sorozatot vették meg vagy harminc–negyven évvel ezelőtt, hogy aztán sose üssék fel a könyveket, és rá várjon ez a feladat, amikor felnőtt annyira, hogy – apja nem kis bánatára – felfedezze ennek semmihez sem fogható gyönyörűségét. Nyilván itt is szülői örökség vagy a férj, vagy a feleség részéről – gondolta, és nehezen tartotta vissza magát, hogy odamenve közelebbről ne nézze meg a címeket. De már hallotta Szigeti lépteit, aki az ajtón benézve – farmerben és pólóban – az iránt érdeklődött, hozhat-e egy kávét. Attila nem kért, és Szigeti leült mellé.

– Na – mondta –, akkor térjünk az üzletre, nemigaz? – és már megint mosolyogott. Attilát kezdte fárasztani, hogy láthatólag itt valami okból mindig össze kell mosolyogni. Hátradőlt a fotelben, és úgy hallgatta, ahogy Szigeti kifejti, miért is kéne az ötéves Andikának és Gáborkának elkezdeni angolt tanulni.

– Legalább heti két alkalomra gondoltam – mondta aztán, és Attila figyelmét nem kerülte el, hogy a hang rendelkezett és nem kérdezett. Ezt nem hagyhatta annyiban.

– Az nem nagyon fog menni… Eléggé be vagyok táblázva – jegyezte meg.

Szigeti arcán átsuhant valami, ami leginkább a bosszúsághoz hasonlított, ahhoz a fajtához, amit az ember akkor érez, amikor nem várt és jelentéktelen akadály egy pillanatra (de csakis egy pillanatra) megakasztja a szokott lendületet.

– Próbáljunk már kitalálni valamit – mondta aztán annak az embernek a hangján, aki nem szokta meg, hogy alkudoznia kell. Ezt egyébként igazán Attila sem akarta, emellett eszébe jutott, hogy miért is jött ide. Ha több alkalma van ezzel a világgal érintkezni, annál jobb. Éppenséggel a pénz sem jön rosszul. Felsóhajtott.

– Hát… nem is tudom… Hétköznap biztos nem érek rá, csak egyszer… esetleg hétvégén még… – Ennél több engedményre, ezt eldöntötte, nem hajlandó. Amúgy sem árt megnézni ezt a férfit akkor, amikor nem kell felvennie az öltönyét, és beülnie a városháza tágas irodájába. Bár kétséges, bír-e privát életet élni bármikor is, mert miközben beszéltek, már kétszer nyomta ki felcsörrenő mobilját. Éppen válaszolni készült Attilának, amikor harmadszor is megszólalt a telefonja, és a kijelzőn lévő név erőteljesebben hatott, mint az előző kettő, mert elnézést kérve kiszaladt, „hogy elintézzen egy fontos hívást”. Az ajtó előtt bonyolította le, így gyakorlatilag Attila tisztán hallotta Szigeti kicsit elvékonyodó, készséges „perszé”–it és „mindenképpen”–jeit. Amikor visszatért, fejcsóválva így szólt:

– Bocsánat… Az embernek még otthon sincs nyugta… Most már lenémítom – tette hozzá olyan hangsúllyal, mintha ehhez az ő helyzetében férfias elszántságra és bátorságra lenne szükség. Újra lehuppant a fotelbe, és gondterhelt arcán látszott, hogy még mindig az előbbi telefont pörgeti az agya, miközben próbál visszatalálni a megkezdett beszélgetéshez.

– Szóval egy óra hétköznap, egy hétvégén… szerintem jó lesz. Néha ugyan elutazunk, de inkább csak én… meg hát majd rugalmasan alakítjuk adott esetben, nem igaz? És az óradíj mennyi lesz?

Attila nem tartozott azok közé, akik ebben igazán jók voltak, valahogy mindig feszengve beszélt az anyagiakról, és mindig úgy érezte, hogy a jövőbeni tanítvány sokallni fogja a kimondott összeget, habár valójában nagyon is középáras óradíjai voltak. Elhatározta, hogy most sem kér többet, még akkor sem, ha Szigeti valamilyen módon azt sugallná, hogy „mondj nyugodtan bármennyit, nem számít”. De ilyenről nem volt szó, igaz, az ellenkezőjéről sem. Attila végül úgy döntött, a szokásosnál mégis egy kicsivel magasabb összeget mond, és Szigeti rezzenéstelen arcából mintha azt olvasta volna ki, hogy meglepődött – csak azt nem tudta eldönteni, milyen értelemben. De ez csak egy pillanatnyi, furcsa dermedtség volt, amely egyébiránt – meglehet – a megalkudott összegek kimondásának törvényszerű utórezgése, aztán Szigeti bólintott:

– Korrekt – és Attila gyomra összeugrott ettől az utálatos, steril szótól. De legalább túlvoltak rajta.

– Valami könyvet vegyünk? – kérdezte aztán Szigeti, aki láthatólag maga is egy kicsit megkönnyebbült.

– Igen. El is hoztam, megmutatom – és Attila elkezdte kicipzározni a hátizsákját, hogy elővegye azt a gyerekeknek szánt angolkönyvet, amit előző nap kölcsönzött ki a megyei könyvtárból, és ami színes, kedves, játékos és – szerinte – felesleges volt. Viszont drága. De ez már legyen más gondja. Szigeti felállt, hogy tollat meg papírt hozzon, és leírja a szerzőt, címet. Az ajtóban beleütközött az éppen beszáguldó Andikába.

– Apa, képzeld, nincs meg Nyuszó! – kiáltotta a kislány, aztán a kanapén meglátva a plüssnyuszit, odaszaladt, és boldogan felkapta.

– Ne rohanj már, szélvészkisasszony! – mosolyodott el az apja, felkapta a karjába Nyuszóstól, és azt mondta: – És köszönni ki fog? Vendégünk van, nem látod? Ez a bácsi fog téged angolra tanítani.

A kislány azonnal elfogódottá vált, és haját csavargatva, leplezetlen érdeklődéssel végigmérte Attilát, aki pontosan tudta, hogy a gyerekek milyen őszinte nyíltsággal tudnak „megbámulni” valakit, most mégis ideges lett – és úgy érezte, a kivételezett helyzetű gyerek kivételezett helyzete magasából vizslatja őt. Kicsit kényszeredetten rámosolygott, és azt mondta:

– Hello! Attila vagyok.

– Hello! – lehelte a kislány, és befúrta a fejét apja nyakába, aki felnevetett.

– Andika – nem vagy te ilyen szégyenlős… Na szaladj, mondd anyunak, hogy ők is jöjjenek be egy percre, épp azt a szép könyvet nézzük, amiből tanulni fogtok.

Andika, akit közben letett az apja, vékony kis hangján azt cincogta.

– Apa, anya kéri, hogy állj be.

– Ahogy mondtam – mosolygott Attilára Szigeti a karjait széttárva – … nem egyszerű – és nem lehetett eldönteni, hogy a kocsibejárat kicentizett méreteire, a feleségére vagy saját ezzel kapcsolatos férji kötelességeire gondol-e. – Mindjárt itt vagyunk – tette még hozzá, és Andikával a nyomában eltűnt.

Attila azon tűnődött, van-e nála papír és toll, gondolta, leírja addig ő a könyv címét és szerzőjét. Elég nagy káosz uralkodott a hátizsákjában, és épp abban a pillanatban lépett be Szigeti a feleségével meg a kisfiával, amikor sikeresen kiborult félig a tartalma a padlóra – egyebek közt a keresett toll és a Böll–könyv is.

– Bocsánat, csak tollat kerestem… Mindjárt összeszedem… – mosolyodott el zavartan, behányta a zsákba a dolgait, és felállt, hogy bemutatkozzon. Hitvány egy indítás volt egy karrierre éhes fiatalembertől, annyi szent, elképzelte, ahogy Szigetiné megpillantotta őt, amint épp a hátizsákjába teszi a biciklilámpát, papír zsebkendőt, könyvet. Ezt elszúrta. Azzal próbált kompenzálni, hogy alig viszonozta az asszony mosolyát, amelyben büszkeségtől beteg szíve inkább megmosolygást látott, mint kedvességet, habár csupán az utóbbi volt benne. Szigetiné figyelmét nem kerülte el a fiatal férfi gőgös zavara, s amikor Attila arcába nézett – félénk és empatikus természet lévén –, egyszerre bántódott és hatódott meg annak szenvedélyes tartózkodásától.

– Nagyon örülök – szólalt aztán meg, majd a térdébe kapaszkodó kisfiút előrehúzta, lehajolt és azt mondta neki:

– Kincsem, ő az a bácsi, akiről apu beszélt… Na, ne bújj már el…

Attila lenézett a kisfiúra, aki kisnadrágban, pólóban és egy macis hátizsákkal a vállán állt, egyik kezével továbbra is az anyja térdét karolva. Vadul cumizott, rettentően hasonlított az anyjára, és ellentétben Andikával nem mert ránézni, amitől Attilában viharos rokonszenv támadt. Hirtelen ötlettől vezérelve mellé guggolt, és odanyújtotta a kezét, amúgy felnőttesen, mint férfi a férfinak:

– Szia! Én Attila vagyok. Te pedig Gáborka, igaz?

A kisfiú kilesett anyja térde mögül, és alig észrevehetően bólintott. Aztán szép lassan odaadta a kezét is – nyirkos, párnás kis gyermektenyér volt, érintése megnyugtatta és, ki tudja, miért, reménnyel töltötte el Attilát.

– Megnézed a könyvet? – kérdezte aztán a kisfiút. Andika eltűnt valamerre.

Miközben a gyerek lapozni kezdte a könyvet édesanyja lelkes „jaj de szép!”–jeitől kísérve, Attila szemügyre vette az asszonyt. Fiatalabbnak látszott a férjénél. Festett szőke haját összefogta, smink nem volt rajta, de erős rúzst használt, amitől fehér bőre csak még fehérebbnek tűnt. Ékszereket nem viselt, egy nyakláncot kivéve, és édes parfüm illata lengte be. Az egyik lapnál a kisfiú boldogan felrikkantott: „Bojóc!”, s megerősítést várva Attilára nézett, aki melegen rámosolygott. Szigetiné pont ekkor nézett rá, és nagyon szépnek látta ezt a fiatal férfit, akinek az arca szinte rögtön visszazárt. Az asszonyt furcsa félszegség fogta el. Szigeti közben felírta a könyv címét, s Attila elérkezettnek látta az időt, hogy elmenjen. Már csak az első óra időpontjában kellett megegyezniük.

– Igen… akkor ez a szerda este jó lesz? – kérdezte Szigeti.

– Jobb lenne délután.

– Ildi… – szólt oda Szigeti a feleségének, és Attilának olyan érzése volt, hogy hasonlóan szólhat a beosztottjainak is –, mikor is hozhatod el leghamarabb a gyerekeket az oviból?

– Három, fél négy.

– Igen… akkor a négy órához mit szól?

Attila úgy döntött, mindig nem kell bonyolultnak lenni.

– Jó lesz… Akkor én most… – és felállt.

– Nem inna valamit? – kérdezte hirtelen az asszony.

– Nem, köszönöm – hárította el Attila, és ez alkalommal megtoldotta egy mosollyal is.

Szigeti a kapuban még azt mondta:

– Nos, valószínűleg szerdán csak a feleségem lesz itthon, de hétvégén majd találkozunk. Lámpája van? – Már sötétedett. Attila a fejét rázta, bár volt neki, csakhogy a hátizsákja alján. Márpedig zsákban kotorászni Szigeti előtt elég volt egyszer.

Meleg, kora őszi este volt, parlagfű fullasztó illatát sodorta az arcába a langyos szél, ahogy hazafele tartott a biciklijével. Szinte rögtön tüsszögni kezdett, meg kellett állnia, hogy kifújja az orrát, s ha már így esett, a lámpákat is elővette. Egy közeli ház kerítése mögött kis, fekete–fehér kutya bukkant fel, heves farokcsóválással és ugatással üdvözölte, lelkes kis pofáját a kerítés rácsai közé fúrva. Attilát hirtelen csüggedés fogta el, kedve lett volna odamenni hozzá, megcirógatni és megvitatni vele az „élet dolgait”. Hosszú idő óta először gondolt arra, hogy talán nem jó ez így, mármint, hogy egyedül él. Semmi kedve nem volt az üres, hallgató lakásra hazamenni. Eldöntötte, hogy beugrik a szüleihez, pontosabban az anyjához – apja ilyenkor már aludt. Aztán mégsem tette, ahogy az elegáns kertvárosból a központ felé haladt, valahogy sikerült megérkeznie, mielőtt hazaért volna, s elmúlt a szorongató magányérzet. Szinte már vágyott is rá, hogy maga mögött becsukva az ajtót „privát” elgondolkozhasson a mai estén, s így is tett, mihelyst ledobta magáról a hátizsákot, és elterült az ágyán. „Nem lesz könnyű” – állapította meg először is tárgyilagosan, miközben sikertelenül próbált erőt venni magán, s vadul vakarni kezdte könnyező, viszkető szemeit, melyek előtt felidéződött, ahogy éppen hátizsákja tartalmát rámolta Szigetiék belépésekor. Felgyorsult lélegzettel felült az ágyban, és elpirult a bosszúságtól. Legelőször is ezt kell kompenzálni – döntötte el. Igen: mindenekelőtt tisztázza ezzel az asszonnyal, hogy ő alapvetően az emberiségnek nem abba a táborába tartozik, akik hátizsákban kotorásznak, miközben a másik rész beáll a garázsba… Aztán eszébe jutott, hogy nem fogadta el az asszony kínálását, s majdnemhogy gyerekes örömmel színezte ki az elképzelt jelenetet, amelyben a szerdai óra előtt (vagy közben vagy után) is hasonlóan fog cselekedni, ha az asszony udvariassági gesztust gyakorolna. Mert fog, ebben biztos volt. Ezen a ponton egészen megnyugodott, s az allergiája is nyugvópontra ért. Kiment a fürdőszobába megmosni a szemét, és vett egy zuhanyt. A hajába száradt pollenek mellett lecsorgott róla ennek a találkozásnak a nyomasztó emléke is, és szinte elfeledkezett róla. Úgy döntött, már nem olvas. Lekapcsolta a villanyt, az ablakhoz ment, kitárta egy percre. Szikrázó csillagok remegtek az őszi égen. „Ostobaság!” – mosolyodott el, nézte egy darabig ezt a gyönyörűséget, aztán rácsukta az ablakot. Nem tehetett mást – parlagfűszezon volt.