Jane-nek, Tīhemanak, Māhinanak
és Matarikinek.
Arohanui, örökké.

Kia whakatōmuri te haere whakamua

Háttal sétálok a jövőbe,
tekintetem a múltra szegezve.

Maori whakataukī (közmondás)

1.

EGY MASZAT A TÖRTÉNELEMKÖNYVEK LAPJAIN

1863. október 5.

Keze szélsebesen mozog, ahogy tükörfényesre polírozza az ezüstözött rézlemezt. Elég gyakorlatot szerzett már ebben. Egy jobb napon, például olyankor, amikor leszerződtették, hogy tehetős, londoni kereskedőcsalád tagjairól készítsen portrét, könnyedén el tudott készíteni harminc dagerrotípiát is, vagy akár még annál is többet. Ezen az isten háta mögötti helyen azonban, a világ másik felén, sokkal nehezebb a dolga. Leszerződött a királynő hadseregéhez, hogy megörökítse a gyarmati háborúk eseményeit, s közben újra és újra olyan helyzetekben találja magát, ahol állandó műterem nélkül kell gyakorolnia művészetét, s nincs sötétkamra az alapanyagok előkészítéséhez.

A helyzet enyhén szólva is kihívásokkal teli, ő azonban büszke a szakértelmére.

A dagerrotípiakészítő a fekete lepel védelmében elhelyezi a felfényezett fémlapot a jódkristályokkal teli érzékenyítődobozban. Türelmesen várja, hogy a jódgőz reakcióba lépjen az ezüstmolekulákkal.

Mások azonban nem ilyen türelmesek.

– Nem érünk rá egész nap! – kiált rá a csapat kapitánya. – Igyekezz már, ember!

A kapitány meglehetősen részeg, méghozzá már órák óta, nagyjából azóta, hogy az emberei sikeresen elkapták a foglyot. Ha igaz a pletyka, a kapitány sokkal gyakrabban részeg, mint ahányszor józan, s ezzel az emberei pontosan tisztában vannak – annál is inkább, mert folyamatosan hiányos a rumfejadagjuk esténként. Bár panaszkodni egyikük sem merne emiatt, a szoros barátság, amit a kapitány az üvegekkel ápol, nem teszi túl népszerűvé az alárendeltjei körében.

A dagerrotípiakészítő a fekete lepel alatt csendben számolja a kémiai reakció lezajlásához szükséges másodperceket. Huszonöt bodzavirág, huszonhat bodzavirág…

– Mi a fenét vacakolsz ott a lepel alatt? – követelőzik a kapitány, aki alig várja, hogy visszamehessen végre a sátrába.

Az üvege még félig tele van, a nap viszont már a végéhez közeledik.

A lepel alatti sötétségben a dagerrotípiakészítő felsóhajt. Harmincöt bodzavirág, harminchat bodzavirág… Egy ideig komolyabb terveket dédelgetett a karrierjét illetően. Arról álmodott, hogy a Királyi Akadémián tanul majd, úgy képzelte, festőként éli életét, és talán képes lesz új életre kelteni, modernizálni a flamand stílust, hogy megfeleljen a brit művészi közösség igényeinek. De több generációnyi kovácsmester leszármazottjaként vajmi kevés esélye volt rá, hogy ösztöndíjasként bekerüljön a Királyi Akadémiára, vagy ki tudja fizetni a borzalmasan magas tandíjat. A családi mesterség folytatásának, a lópatkóknak és a kovácsoltvas kerítéseknek fenyegető árnyékában inkább ezen új művészet mellett tette le a voksát: fénnyel festett ezüstlapokra. Az élet pillanatképeit nem olajjal vagy akvarellfestékkel őrizte meg az utókor számára, hanem rézzel, higannyal és ezüsttel. Mód arra, hogy azon különleges képességével keresse meg a kenyérre valót, hogy meglátja a fények megfelelő esését a tájakon vagy az emberi alakokon.

Nem festészet. De megteszi. Negyvenöt bodzavirág…

Előbújik a fekete lepel alól.

– Kibaszottul ideje volt már! – jegyzi meg a kapitány.

A dagerrotípiakészítő a katonák közé megy, és gondosan beállítja, elmozdítja mindegyiküket, hogy a lehető legjobban használja ki a vakító új-zélandi fényt, amely átszűrődik a föléjük tornyosuló fa ágai között.

– Ez egyfajta modern kori alkímia – meséli, hiszen tisztában van azzal, hogy akik nem ismerik ezen új technológia működését, azok számára zavaros lehet az a folyamat, ahogy egy dagerrotípia készül. – Egy kis darab varázslat. A képük mindörökké fennmarad; ez a pillanat még jóval azután is látható lesz, hogy a csontjaik elporladtak.

– Húzz már bele! – mondja a kapitány alig érthetően. – Szarnom kell.

– Ezt teszi a rum az ember beleivel – jegyzi meg az egyik katonája elég halkan ahhoz, hogy a kapitány biztos ne hallhassa meg, amit mond.

A dagerrotípiakészítő visszatér a dobozba zárt szerkezethez, s közben dühíti, hogy a kapitány mennyire semmibe veszi a művészetét.

– Ezt úgy hívják, hogy lencse – magyarázza, s a kis kitüremkedésre mutat a doboz közepe táján. – Amikor leveszem róla a sapkát, tökéletesen mozdulatlanná kell dermedniük. Tökéletesen mozdulatlanná! Elég egy apró mozdulat, és csak egy maszat lesz önökből a történelem lapjain.

A kapitány rumszagú leheletétől és kivörösödött arcától eltekintve a katonák komolyan álltak az eseményhez, kifényesítették egyenruhájuk gombjait, és kisuvickolták magas szárú csizmájukat is.

– Hogyan kell néznünk? – firtatta egyikük. – Mosolyogjunk?

– Jézus talán mosolygott az utolsó vacsorán? – csattan fel a dagerrotípiakészítő.

– Éppen arra készült, hogy rohadt nagy szögeket verjenek a kezébe – mutat rá a legfiatalabb katona. – Nem csoda, hogy nem volt kedve mosolyogni.

A dagerrotípiakészítő ügyet sem vet a felcsattanó nevetésre, megőrzi komolyságát.

– Michelangelo talán egy bolond vigyorát faragta Dávid arcára? A mosolytól a férfiak idiótának tűnnek – kardoskodik. – A mosoly az együgyűeknek való. Ne mosolyogjanak!

Elhelyezkedik a lencse mögött.

– Felkészülni! – figyelmezteti alanyait. – Maradjanak mozdulatlanok, kérem. És… maradjanak így! – Leveszi a lencséről a sapkát.

Az exponált kép azonnal végigtáncol egy sor tükrön a fadoboz belsejében, míg a fény végül fejjel lefelé landol a polírozott ezüstlapon. A fotokémiai reakció megkezdi a pillanat megörökítését.

Az osztag hat tagja, a részeg kapitány és öt embere egy hatalmas pūririfa alatt állnak a vulkáni csúcs tetején, amely az aucklandi kikötőre néz. Ahogy az előhívás folyamata megkezdődik, nyilvánvalóvá válik, hogy a dagerrotípiakészítő, bár nem járt a Királyi Akadémiára, mégis ösztönösen ismeri a harmadolás szabályát. A kép elrendezése a klasszikus kívánalmak szerint csaknem tökéletes.

A fa alatt a hat katona esztétikus félkörben állva néz a lencsébe. Fejük fölött pár méterrel, a hatalmas fa egyik alsó ágáról, hurokkal szorosan a nyakán egy hetedik alak lóg a képbe egy szabványos, tizenkét szálból font brit katonasági kötélen, ő a gondosan megkomponált jelenet csúcspontja.

A halott férfi meztelen; a foglyot levetkőztették és megalázták, mielőtt kivégezték, bosszúból, amiért olyan szégyenletesen sokáig el tudott rejtőzni az őt üldöző csapatok elől. A nyakában lévő kötélhurkon kívül a törzse előtt összekötözték a csuklóit, illetve bokánál a két lábát is. A férfi maori, és az arcára és testére tetovált tā moko{1} szerint magas rangú vezető volt. A haja ezüstös ősz, az ötvenes éveiben járhat, és a mélyen a bőrébe vésett vonalak és spirális alakzatok mesélnek a vérvonaláról, pozíciójáról, az általa birtokolt tudásról, a whakapapáról,{2} amely számtalan generáció nyomán jutott el hozzá.

Egy rangatira, magas rangú törzsi vezető.

– Mennyi még? – hadarja részegen a kapitány.

– Ne beszéljen! – kiált rá a dagerrotípiakészítő. – Egy maszatfolt lesz magából a történelem lapjain!

A szükséges hatvan másodperc elteltével a sapka visszakerül a lencsére.

2.

HANA

Százhatvan évvel később

Hana a földbe dugta a kezét. Pont, ahogy a legjobban szereti. A kertje talaja nevetségesen termékeny. Pompeii óta Auckland az első jelentősebb város, amely aktív vulkán területén épült fel, és a vad kitörések sora az évezredek során a központi kertvárosok talaját termékennyé tette. A hátrány az, hogy mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül, bármelyik nap keletkezhet újabb hasadék; a láva és a hamu ostroma alatt egész kerületek tűnhetnek el pár óra leforgása alatt. Erre már vagy ezer éve nem került sor, ám a pesszimisták szerint ez inkább aggodalomra ad okot, mint bizakodásra. Az az előny, hogy Auckland belvárosa remek hely mindenféle növény termesztésére.

A hátsó kert valóságos oázis, menedék valami egyszerűbb világba, mint amiben Hana nap mint nap jár-kel. Nem is kert ez, sokkal inkább egy mini esőerdő. Káposztapálmák, vászonfű, egy újrahasznosított aranyhalas tavacska dugig vízililiomokkal és vízizsázsával. A telekhatáron tornyosul egy őshonos pálmafa, egy hét méter magas nikau, amivel kapcsolatban a telekszomszédok időről időre dühös üzeneteket hagynak neki, amelyeket Hana elolvas, összehajtogat, majd szépen a kukába hajít. A nikau legalább nyolcvanéves, inkább több. Régebb óta él a környéken, mint bárki más. Kizárt, hogy Hana megnyesse vagy kivágja pusztán azért, mert a nemrég ideköltöző könyvelők vagy építészek (vagy mi a foglalkozásuk) szebb kilátásra vágynak.

Megzörren a telefonja a régi farmer zsebében, amit a kertészkedéshez szokott viselni. Ügyet sem vet rá – ehelyett feláll, kinyújtóztatja a derekát, és beletörli kezét a nadrágjába. Hana szeme sötét, olyannyira, hogy bizonyos fényviszonyok között nem is lehet megállapítani, hogy sötétbarna-e, vagy inkább fekete. A farmerén éktelenkedő sárfoltok majdnem olyan sötétek, mint a szeme. Majdnem. Egy kúszónövény indái csaknem teljesen beborítják már az egyik viruló kawakawát.{3} Ezzel muszáj lesz foglalkoznia. Letör egy levelet a kawakawáról, olyat választ, amely tele van rágott lyukakkal. Emlékszik még arra, amikor a faluból, ahol messze Aucklandtől felnőtt, a törzse egyik örege az erdőbe kísérte a fiatal gyerekeket, és megtanított nekik mindent a növényekről.

– A hernyók tudják, melyik levelekben van a legtöbb jóság – magyarázta az öreg te reo maori{4} nyelven. Ez már nagyon régen történt.

Szinte egy másik életben.

Hana beleharap a levélbe, amit talált, abba, amit már alaposan megrágtak a hernyók. Az ismerős, borsos íz terjed szét a szájában. Jó. Nagyon jó. Rágcsálás közben a zsebébe nyúl, és előhúzza a telefonját. Megnyitja az új üzenetet.

Megtaláltad a papírokat?

A szavakat bámulja. Hana igazi problémamegoldó, olyasvalaki, aki tekintetét előreszegezve, habozás nélkül képes szembenézni a legbonyolultabb helyzetekkel is. Erre a kérdésre azonban nem akar válaszolni. Visszacsúsztatja a telefont a zsebébe.

*

A hátsó bejáratnál Hana lerúgja sáros cipőjét.

Az otthona praktikus. Lecsupaszított és minimalista, a dzsungelszerű kertje szöges ellentéte, egy, a harmincas évei végén járó nőé, aki boldogan él egyedül, egy nőé, aki nagyra értékeli a teret és a rendet. Az emeleti üres hálószobát stúdióként rendezte be. A szoba fényben úszik, és ez az egyetlen helyiség a házban, ami tele van holmikkal. Felcsavart festővásznak sorakoznak a padlón. Dobozok, tele festékekkel és ceruzákkal.

A falakat ceruzarajzok díszítik. A rajzok kiválóak. Gondosan, precízen, nagy tehetséggel készültek. Egy lány van a sorozat fókuszában, a képek egészen apró gyermekkorától a tinédzseréveiig kísérik. A korai képek között, ahol a kislány még szinte kisbaba, van pár csoportkép is – egy nő, egy férfi, egy baba. Azután, ahogy a kislány totyogóvá növi ki magát, valami megváltozik. A képeken innentől csak a kislány, vagy a lány és az anyja látható.

A földszinti hálószobában Hana előhúz egy dobozt az ágya alól. Beletúr a számlalevelek közé, és a kupac aljáról elővesz egy jogi dokumentumot.

Kérelem házasság vagy bejegyzett élettársi kapcsolat megszüntetésére.

Egy hosszú percig tartja a dokumentumot a kezében, majd visszateszi az áramszámlák alá, és visszatolja a dobozt az ágya alá.

*

Van egy bizonyos hely, ahol Hana a bírósági tárgyalások alatt legszívesebben foglal helyet. A vádlott családja és barátai mindig a vádlottak padja mögötti legközelebbi helyekre ülnek. Nem ez a legkényelmesebb hely egy rendőr számára, főleg, ha ő vezette a nyomozást és végezte a letartóztatást is. Van azonban egy kiváló hely, pár méterre a vádlott támogatói mögött, ahonnan profilból látszik a vádlott arca – meglepő, milyen sokat kiolvashat az ember az áll tartásából, egy fejbiccentésből, abból, hogy a tekintet előreszegeződik, vagy a padlóra –, ugyanakkor megfigyelhető az ügyész, valamint a bíró is.

– Lefoglaltam a jó helyet, főnök – mondja Stan, és Hana helyet foglal mellette.

Hana igen nagyra tartja a sovány, gyakran meglehetősen esetlen nyomozó őrmestert. Stan évfolyamelsőként végzett, de Hanát ennél sokkal jobban lenyűgözi az, hogy a srác tudja, a rendőr-akadémia nem a való világ, és hogy a vizsgalapokon látható jegyek még a semminél is kevesebbet érnek idekint. Okos, és gyorsan tanul – ráadásul akar is tanulni.

A vádlottat még nem szólították, de a családja már helyet foglalt. Hanával együtt most ők is várakoznak, és közben azzal a nevetségesen méregdrága védővel beszélgetnek, akit felfogadtak. Nyílik a nyilvános galéria ajtaja, és egy nagyobb csoport lép be rajta halkan és tisztelettudóan. Egy fiatal nő, Ria, akit a szülei kísértek el, egy középkorú pár – mindannyian maorik. Tucatnyi távolabbi családtag érkezett velük, támogatólag. Hana melegen rámosolyog Riára és a szüleire, miközben helyet foglalnak a vádlottal és családjával átellenes oldalon. E három személy számára – a sértett, az anyja és az apja számára – a dolog legrosszabb részének már vége, és Hana hálás ezért. A vádemeléskor a szülők végignézték, ahogy a lányuk személyesen tesz tanúvallomást – a fiatal nő bátran visszautasította a videóvallomás lehetőségét, mert eltökélten hitte, hogy a vádlottnak látnia kell az arcát, miközben elmondja a bíróság előtt, hogy mit tett vele.

Hana biztosította a szülőket arról, hogy ez kemény menet lesz. Ria borzalmasan fogja magát érezni.

– De így nagyobb lesz a hatás.

Így is lett.

A tanúk padján Ria összeszedett volt. Erős. Elmondta a bíróságnak, miként válaszolt a fiatalember megkeresésére egy randialkalmazásban, és hogy jó előérzete támadt az oda-vissza üzenetek közben. A férfi jogászhallgató volt, tehetséges rögbijátékos, de nem tűnt arrogánsnak vagy bunkónak; jókat nevetett önmagán is. Egy flancos hotel bárjában találkoztak, ez elég biztonságos randihelyszínnek tűnt. Ria azonnal tudta, hogy hibát követett el. Az üdvözlőpusziból számára kellemetlen szájra puszi lett. A férfi odaült mellé, közvetlenül mellé, egymáshoz ért a lábuk. Nem hagyott neki semmi személyes teret. Az a mosoly az arcán nem szeretetteljesnek tűnt, hanem inkább gúnyosan felsőbbrendűnek. A fiatal nő elmondta a bíróságnak, hogy úgy tűnt, mivel ő jobbra húzta a kis ikont az appban, a férfi teljes mértékben biztosra vette, hogy szexelni fognak. De nem számított, mennyire kényelmetlenül érezte magát – márpedig Ria nagyon is kényelmetlenül érezte magát –, volt egy szabálya: ha nincs is közöttük semmi kémia, egy italt udvariasságból akkor is elfogad. Illendőségből.

– A srácoknak is van szívük – magyarázta Ria. – A legkevesebb, amit az ember ilyenkor megtehet, az egy ital. Csak egyetlenegy.

Egy ital több volt, mint elég. A vérvizsgálat eredménye később egy gyorsan ható nyugtatót mutatott ki, ami valahogy belekeveredett a mojitójába.

– Olyan volt az egész, mint egy testen kívüli élmény – magyarázta.

Olyan gyorsan leterítette, próbált eljutni a mosdóba, de felállni is alig bírt. A jogászhallgató elsegítette a lifthez, azt ígérte, hogy leviszi az előtérbe, és hív neki egy Ubert, elviszi a kórházba. De amikor becsukódott a lift ajtaja, nem a lefelé gombot nyomta meg, hanem felfelé indult vele. Egyenesen a szobába, amit már előre lefoglalt. Mire ismét kinyílt a lift ajtaja, Ria már beszélni sem bírt. Alig állt a lábán. A fiú jó harminc kilóval nyomhatott többet, mint ő, nehéz csontú, izmos, leváló poszton játszó rögbijátékos volt; bele sem izzadt, hogy úgy kellett elcipelnie a lifttől a szobáig. Ha Ria képes lett volna karmolni vagy rúgni, azzal sem ért volna el semmit. Mire a szobához értek, és a fiú lehúzta a kártyakulcsot a leolvasón azzal a gőgös mosollyal az arcán, a lány már a kezét sem bírta felemelni…

Hana figyelte, ahogy Ria szülei némán hallgatják végig a vallomást. Visszafogottan, méltósággal. Csak abból látta a bennük tomboló feszültséget, hogy milyen erővel szorítják egymás kezét. Eltűnődött, hogy vajon ha ő lenne a helyükben – ha az ő lánya állna az emelvényen, ha Addison tenne tanúvallomást, ha ő mondaná el egy teremnyi vadidegennek, hogy miként drogozták be, alázták és erőszakolták meg – vajon ő is ilyen nyugodt tudna maradni? Olyan méltósággal viselkedne, mint ők ketten? Képes lenne ő is minden áldott reggel úgy lépni be a tárgyalóterembe, mint Ria anyja és apja; udvariasan biccent annak az embernek a rokonai felé, aki ezt tette a lányukkal?

Ez két hónappal korábban történt. A bíróságnak mindössze háromnegyed órájába telt meghozni az ítéletet – a vádlott bűnös. Ria és az ő whānauja{5} túl voltak már a legrosszabbon. Ez a nap már csak formalitás, pont a mondat végén. A kiszabott büntetés hivatalos bejelentése és jogerőre emelkedése.

A tárgyalóteremben mozgolódás támad; több bírósági hivatalnok készülődni kezd, a jogászhallgató védőügyvédje elfoglalja helyét, a főügyész biccent Hanának. Hana vibrálást érez a zsebében – bejövő e-mail. A bírónak még sehol semmi nyoma, így Hana előveszi a telefonját, és megnézi az üzenetet. Megnyitja az e-mailt, és közben feltűnik neki, hogy a küldő címe csak számokból áll – egy névtelen levelezőfiók. A levél üres, nincs benne üzenet. Van viszont egy videó csatolmányként.

Lenémítja a telefonját. Megnyitja a videót.

A képernyőn elindul a felvétel. A videó egyetlen, folyamatos felvétel, kézben tartott kamerával készült, nem profi munka, ráadásul éjjel vették fel, és nem látni rajta mást, csak egy Hana számára ismerős, rég elhagyott lakótömböt, amit az utóbbi években a csövesek és drogosok vettek birtokba. A helyiek ironikus módon Palotaként emlegetik a házat. Nézi, ahogy a kamera lassan ráközelít az omladozó épületre, majd megállapodik egy bizonyos lakásnál, az utolsónál a második emeleten.

– Álljanak fel! – szólal meg hirtelen a törvényszolga.

Hana megállítja a videót.

Belép a bíró. Szólítják a vádlottat; ő elfoglalja helyét, és nyugtázza a családtagjai támogató mosolyát. Egy pillanatra megfordul, és egyenesen Hanára néz. Nem először látja a fiatalembertől ezt a jeges pillantást. Ugyanígy nézett akkor is, amikor Hana a család otthonában letartóztatta. Nem kellemes élmény, de Hana már rég hozzászokott a nem túl kellemes élményekhez, és természetesen nem hagyja, hogy ez a srác megfélemlítse.

A jogászhallgató végre visszafordul a bíróhoz.

Hana vet még egy pillantást a különös, leállított videóra a telefonján. A Palota. Zsebre vágja a készüléket. Bármi is ez, később kell vele foglalkoznia.

*

– Patrick Jonathan Thompson, a bíróság önt bűnösnek találta szexuális erőszak elkövetésében – jelenti ki a bíró. – Áldozatát elkábította. Gyáva, gyalázatos tettével megfosztott egy fiatal nőt attól, hogy félelem nélkül merjen részt venni egyszerű, hétköznapi társadalmi interakciókban.

Miközben a bíró beszél, Hanának ismét feltűnik, mennyire sokan vannak a teremben olyanok, akiket mintha ugyanabból a fiókból húztak volna ki. A rendőrség esetében teljesen más a helyzet. Az állományban képviselteti magát minden szín és méret, mindenkinek megvan a maga indoka és a saját speciális háttere. Itt van például Hana és Stan – Hana, a harmincas évei végén járó maori nő, eredetileg a semmi közepétől tíz kilométerre délre található kisvárosból származik, és akkor költözött a nagyvárosba, amikor szűkebb pátriája túlságosan szűkössé vált. Stan a húszas évei közepén jár, szeplős, szőke, kék szemű, egy határozottan jómódú, középosztálybeli, nagyvárosi család sarja. De a védőügyvéd és a bíró olyanok, akár két tojás, két őszes halánték, egy anyagból szabva. Jogászdinasztiák leszármazottjai, akik viszik tovább a családi hagyományt, és láthatóan nemcsak ugyanarra a jogi egyetemre jártak, hanem talán ugyanabba az óvodába is.

– A bíróság elítéli önt a tetteiért, Mr. Thompson – folytatja a bíró –, méghozzá a lehető legszigorúbban. Mindazonáltal…

Hana ledermed. Mindazonáltal? Míg ez a kifejezés el nem hangzott, minden pontosan az elvártaknak megfelelően zajlott. A „mindazonáltal” viszont számára kiszámíthatatlan irányba tereli a történteket. Az ügy világos, mint a nap, nemi erőszakba forduló randevú, ahol az elkövető erős gyógyszerrel kábította el áldozatot, mielőtt megerőszakolta – hogy kerülhet ide bármiféle „Mindazonáltal?”.

– Mindazonáltal – folytatja a bíró – az ítélethozatal során a bíróság figyelembe veszi a védelem által benyújtott különféle indítványokat is. Áttekintettük a jogi egyetemen önt oktató professzorok kérvényeit. Szem előtt tartjuk, hogy milyen nagyszerű jogi karrier vár önre. Figyelembe vesszük azt is, hogy rögbijátékosként országos csapatba kerülhet.

Hana egyrészről látja az áldozat anyjának és apjának arcára kiülő zavarodottságot, nem értik, vajon hova akar kilyukadni a bíró. A másik oldalon ott a jogászhallgató, akinek arcára egyre szélesebb magabiztos mosoly ül ki.

– Ez egy kibaszott vicc – suttogja mellette Stan.

– Meg vagyok róla győződve, hogy igazságtalanság lenne önt elzárással büntetni, amely véget vetne mind a jogi, mind pedig a sportolói karrierjének – közli a bíró. – Tizenkét hónap házi őrizetre ítélem, neve eltitkolásával minden médiában.

Hana nézi, hogyan ünnepel a diák a családjával.

Thomson apja a karjába veszi a fiát, medve öleli a bocsát. Aztán Hana lát valami mást is.

Thompson anyja egy pillanatra az áldozat és családja felé pillant; tekintete találkozik Riáéval, látja a fiatal nő döbbenetét és zavarodottságát, azt, hogy az ítélet tett még egy lapáttal a már meglévő fájdalmára és traumájára. Egy hosszú pillanatig nézi Riát, és tekintetében mintha bocsánatkérés villanna.

Azután elfordul, és megöleli a fiát.

A főügyész Hanához lép.

– Ez nem történhet meg!

De igen. Megtörtént.

*

Később a főügyész és Hana bekísérik Riát és családját egy tárgyalóba a bíróság épületén belül, és az ügyész megtesz minden tőle telhetőt, hogy megnyugtassa őket. Bizonygatja, hogy fellebbezni fog az ítélet nevetséges enyhesége miatt, nem fogja annyiban hagyni az ügyet. Ugyanúgy, ahogy eddig is tették a jogi procedúra során, amelyben nem vehettek aktívan részt, de amely ugyanakkor gyökeresen változtatta meg az életüket, az anya és az apa némán ülnek, az anya Ria kezét fogja, pár családtag halkan sírdogál körülöttük. A muffinok és a papírpoharas kávék, amelyeket Stan hozott, érintetlenül állnak az asztalon.

Hana halkan megszólal.

– Ez igazságtalan. Annyira igazságtalan! Nem tudom elhinni.

A családtagok jelentőségteljesen összenéznek. Ria anyja Hanához fordul:

– Ha fordítva lett volna – mondja –, ha ezt egy maori férfi tette volna és nem egy kiváltságos, gazdag fehér fiú. Ha az áldozat egy pākehā{6} lány lenne. Gondolja, hogy az a szemétláda hazamehetne? Szerintem nem. A lányomat ma másodszor is megerőszakolták.

Hana nem szól semmit. Nincsenek szavak, amelyek segíthetnének ennek a családnak feldolgozni azt az igazságtalanságot, ami ma érte őket. Ria anyja feláll, családja köré gyűlik. – Az olyan emberek, mint mi, átvészelik a dolgokat.

Megigazítja a kardigánját. Megőrzi a méltóságát. Karon fogja a lányát, és kikíséri a tárgyalóból.

Ria az ajtóban visszafordul Hanához.

– Azt ígérte, ez majd változást hoz – mondja.

*

Hana keresztülmegy a bíróság épületéhez kapcsolódó mélygarázson, egyenesen arra, ahol a kocsijukat hagyták, míg Stan türelmesen várakozik az automata előtti sorban, hogy érvényesítse a parkolójegyet. Eltelt pár óra, de Hana még mindig nem tudja felfogni, hogy milyen ítélet született. A parkoló épülete csupa betonfal, betonpadló, betonoszlop, Hana lépteinek zaját visszaverik a hideg, kemény felületek. Menet közben felfigyel rá, hogy valaki más lépteit is hallja. Azután egy alak lép elő két autó közül.

– Westerman nyomozó felügyelő!

Patrick Thompson az. A jogászhallgató.

Hana körbepillant a parkoló autók során. A hideg, fehéren fluoreszkáló fény alatt Stan a sor elejére ért, és éppen becsúsztatja a jegyet az automatába. Fogalma sincs róla, mi történik a parkoló túlsó végében.

Hana Thompsonhoz fordul.

– Mit akar?

A férfi elmosolyodik. Hana jól ismeri már ezt a mosolyt, ezt látta Ria, amikor a hotelszoba felé cipelte őt, és ezt a mosolyt látta Hana szétterülni a diák arcán ítélethirdetés közben is. Szájában keserű ízt érez.

– Csak gondoltam, jobb, ha tudja – mondja Thompson –, hogy élvezte. Kibaszottul élvezte minden pillanatát.

Hana legszívesebben megütné. Nem teszi.

– Tartsa távol magát tőlem, Mr. Thompson!

Hatalmas akaraterővel továbbindul az autó felé. De a diák utánaered.

– Láttam a lányát – szól utána. – Követem Instagramon a dögös kis rappercsajt.

Addison említésére Hana megtorpan.

A parkoló túlsó végében Stan visszakapja az érvényesített parkolójegyet. A zsebébe nyúl a kulcsért, és még mindig fogalma sincs arról, hogy valami nem stimmel. Thompson megáll egy betonoszlop mellett, és szembe fordul Hanával.

– Lehet, hogy ráírok – mondja incselkedve. – Úgy érzem, az esetem lehet.

A keserű íz Hana szájában elviselhetetlenné válik, és mielőtt felfogná, mit is csinál, megmarkolja a fickó ingét, és az oszlopnak löki.

– Szarcsimbók! – Gyorsan úrrá lesz indulatain, és elengedi Thompsont, bár szívesen tenne még sok egyebet is vele. – Tartsa magát távol a lányomtól és tőlem!

Thompson ismét elmosolyodik.

– Börtönbe akart engem juttatni. Megpróbálta elbaszni az életemet. Tudja, mit? Inkább én baszom el a magáét.

Mielőtt Hana felfogná, mi is történik, bumm, Thompson az oszlophoz csapja az arcát. Vér zubog elő az orrából. Léptek közelednek. Stan lép elő egy parkoló kocsisor mögül, és meglátja a diákot, akinek már csupa vér elöl az inge.

– Kibaszottul elment a csaj esze, haver! – mondja Thompson Stannek. – Totál kész van. Le kellene tartóztatni!

*

A civil rendőrautó kihajt a parkolóból. Stan nem látta a történteket. Természetesen kétsége sincs, hogy amit Hana mond neki, igaz. De nem látta a saját szemével. Hana tudja, hogy az ő szava áll Thompsonéval szemben. Pont, ahogy a férfi akarta.

Hana keze még mindig remeg, ahogy a telefonját nézi. Leállított videó, amit a névtelen küldőtől kapott, még mindig ott van. Egy percig bámulja a különös képet az omladozó Palotáról. Aztán kinyomja a videót.

Stan vezet, Hana pedig az elsuhanó utcákat bámulja. Azon töpreng, mi minden következhet ebből a zűrzavaros ügyből a jogászhallgatóval.

Egyik forgatókönyv sem túlságosan kecsegtető.

3.

BARNA ÉS HANGOS

Egy nemzetközi járat száll fel a māngere-i reptérről, a sugárhajtású gép robaja visszhangzik Auckland egész déli részén. A környék lakói már annyira megszokták az ég felé törő hatalmas gépek hangját, hogy fel sem tűnik nekik. Auckland déli részének megvan a maga különleges hangulata, keveredik itt minden rassz és vallás, s ha az ember felszáll a vonatra vagy buszra, teljesen normális, hogy legalább öt különböző nyelvet hall, öt különböző kontinensről. Szívesen fogadják itt a világ forrongó tájairól frissen érkezett menekülteket; vannak pasifika családok, Tonga vagy Szamoa vagy Niue szigetéről, akik már negyedik vagy ötödik generációs új-zélandiak; bevándorlók a szubkontinensről, vagy még messzebbről; és persze ott van a bevándorlók másik típusa is – a nagyratörő, házvásárló aucklandiek, akiket a meredeken felfelé szökő árak kirekesztettek a népszerűbb negyedekből, így itt keresik első otthonukat ebben a vibráló, színes déli városrészben.

Ma este egy bizonyos zsákutcában a repülőgépek zaja egy másik hanggal küzd meg. Hangos zenével. Súlyos basszusszólammal. Izgatott hangokkal. Szkreccseléssel lemezjátszókon. Egy hang azonban az összes többi fölé kerekedik.

– A harc a véremben van / Kisebbségnek hívnak / Azt mondják, fele vagyunk mindennek / Nem ismersz minket / Többek vagyunk, mint bármelyikük!

A zsákutca végén áll egy ház, hatalmas hátsó kerttel. Az udvarban tetoválások, piercingek, jointok és tabletták tengere hullámzik; több hordóban tűz ég, az udvar fölé színes égősort feszítettek. A ház hátsó teraszát rögtönzött színpaddá alakították, stroboszkóppal kiegészítve. Az egymásra stószolt hangfalak minden basszushangra megremegnek, két DJ verseng egymással két lemezjátszón.

Egy fiatal nő az esemény középpontja, méghozzá okkal. Tizenhét éves, barna és büszke; tombol benne az energia és az életöröm, igazi örökmozgó. Nem is lépked, hanem szökell, részben gazella, részben gumilabda, részben erős rugó. Rappel, egy izzó dalt az identitásról és egyéniségről, kifinomult, különleges stílusban, s közben könnyedén vált angolról te reo maorira, és vissza.

– Barnának és hangosnak születtünk / Nem éljük túl némán! / Te hā o ngā tūpuna / Őseink lélegzete/ Anei mātou! / Itt vagyunk!

Hangja fájdalmasan gyönyörű, eszes, dühös sorokat darál az egyenlőségről, meg arról, hogy ki kell állni önmagunkért, bárkik is legyünk, bármilyen genderű, szexuális hovatartozású vagy etnikai hátterű. Addison szeme ugyanolyan sötét, mint az anyjáé. A Hana műteremszobájának falain lógó rajzokon a haja hosszú, sötét és kócos, de itt, a színpadon kopaszra borotvált feje úgy csillog a stroboszkóp villogásában, mint egy dicsőséges telihold.

A refrén során szinte szárnyal.

– Kinek van hatalma a hatalmasok ellen?

A tömeg visszaénekel neki.

– Nekem van hatalmam a hatalmasok ellen!

Addison ragyog.

– Kinek a teste indítja be a bulit?

A tömeg minden rezdülésnél vele van.

– Az én testem indítja be a bulit!

Az egész eseményt PLUS 1 veszi videóra, aki Addisonnal egyidős, nem bináris nemű, hosszú rasztatincseit őrült kontyba fogva hordja, katonai zubbonyt, terepszínű nadrágot és fényes ékszereket visel. PLUS 1 telefonjának kijelzőjén Addison üdvözülten ragyog, mosolya fényesebb, mint a lámpák fénye, amelyek megvilágítják az előadását.

A zsákutca elején egy másik csoportosulás alakul. Ez azonban a legkevésbé sem vidám. Tucatnyi férfi és nő rendőregyenruhában, sapkájukat igazgatják, felöltik fényvisszaverő mellényüket. Paprikaspray-flakonok kerülnek kiosztásra, előkészítik a sokkolókat. Két rendőrségi furgon zárja le a zsákutca bejáratát, egy szomszéd bejelentése nyomán érkeztek, aki úgy gondolta, a rendőri közbelépés garantálhatná legjobban, hogy nyugodtan nézhesse aznap este a tévét, anélkül hogy a hangos zene megzavarná ebben. A hatóságok gyors kivonulása érdekében (vagyis még az esti híradó előtt), a szomszéd élt a költői túlzás fogásával.

– Hallottam, hogy ablakokat törtek be – mondta a segélyhívó diszpécserének. – Káromkodnak, agresszívak, üvegeket dobálnak.

Nagyon aggódott. Egy kitörni készülő lázongást írt le. Hívása a remélt eredménnyel járt. A rendőrök csatárláncba fejlődnek, egymástól karnyújtásnyi távolságban.

A hátsó udvarban nem dobálnak üvegeket, nem törnek be ablakokat. A helyzet távolról sem emlékeztet zavargásra. Csak Addison van ott, fiatal és átszellemült, és a közönség vele hullámzik, szerelmesek Addisonba, szerelmesek egymásba, szerelmesek a szerelembe. Ő elveszi a telefont PLUS 1-től, és megcsókolja a legjobb barátját.

– Szeretlek, PLUS 1!

A tömeg ujjong, de aztán PLUS 1 megpillant valamit kint az utcán.

A csatárlánc befelé halad a zsákutcában, egyenesen a ház felé, az őrmester hátulról folyamatosan utasítja az embereket – mozgás, mozgás, mozgás!

PLUS 1 elragadja a mikrofont Addisontól, és beleüvölt.

– DISZNÓK!

PLUS 1 pillanatnyi habozás nélkül megragadja a mikrofonállványt, átugrik a kerítésen, és kirohan az utcára. Szembefordul a közeledő rendőrökkel, és meglengeti a mikrofonállványt, akár egy taiahát.{7} Eközben a hátsó udvaron úrrá lesz a káosz. Pár bulizó a szomszéd kerteken át menekül, s menet közben tablettákat és füvet tartalmazó műanyag zacskókat dobálnak szanaszét. Mások viszont az utca felé indulnak, és csatlakoznak PLUS 1-hez, hajtja őket a felháborodás, az adrenalin és néhány titokzatos kemikália. A rendőrsorfal bezárul körülöttük.

Mozgás, mozgás, mozgás.

Addison nézi őket. Egyedül maradt a színpadon. Megrémül. Az örömteli ünnep valami teljesen mássá változik át. Tudja, hogy nem tehet ellene az égvilágon semmit sem.

*

A rendőrkapitányság egy tizenkét emeletes, jellegtelen, és nem túl vonzó, szürke betonépület Auckland belvárosának szívében. A kihallgató helyiségek jóval az utcaszint alatt, az alsóbb emeleteken helyezkednek el. A szobák fojtogatóak és kényelmetlenek. Addison is pont így érzi magát – fojtogatva, kényelmetlenül.

– Mi van? Most csak ülünk itt? – kérdezi.

Az asztal túloldalán ülő Hana kezében ott van Addison kinyomtatott szabálysértési jelentése. Addison mellett Jaye Hamilton ül. Kora negyvenes, meleg, kék szemmel, semmi sallang, fellengzősség, pedig ő az egyik legmagasabb rangú rendőrtiszt a Tāmaki Makaurau{8} körzetben, főfelügyelő. De nem ez az oka annak, hogy itt van a kihallgatáson.

Jaye Hana főnöke. És egyben az exe is. Ő Addison apja.

Jaye mellett Marissa ül, aki már sok éve a párja. Tiszta tekintetű, őszinte asszony – alig bírja ki, hogy ne simogassa, vigasztalja Addisont. Született gondoskodó, és a törött szárnyú madarak gyógyítója – szó szerint. Állatorvos. De sikerül csendben maradnia. Végső soron Addison Hana és Jaye lánya, nem az övé.

Addison nem bírja a szobát megülő nehéz csendet, szíve szerint felborítaná az asztalt.

– Nem állíthattok a sarokba és hagyhattok figyelmen kívül! – mondja pont olyan hangon, mint egy gyerek, akit sarokba állítottak, és most nem szólnak hozzá.

Őrjítő módon senki sem válaszol neki. Végül nem bírja tovább.

– Nem szegtünk meg semmilyen törvényt! – kezdi. Gyorsan beszél, mintha félre akarná pöckölni a történteket. – Úgy értem, pont erről énekelek a színpadon! Nem bűn, ha valakinek van egy orrkarikája, vagy hogy barna a bőre! Ha homoszexuális, maori vagy nem bináris vagy akármi! De úgy bánnak velünk, mintha kirakatokat törtünk volna be, hogy tévéket lopjunk! PLUS 1-et sokkolták, és arcba is vágták, miközben bevonszolták a furgonba. Lehet, hogy eltört az arccsontja.

Hana nézi a lányát, figyeli, ahogy lendületbe jön, mint valami szánkó, amely egyre gyorsabban csúszik lefelé a lejtőn.

– Ők azok, akiket le kellene tartóztatni! – folytatja Addison. – Azokat a szemétláda, rasszista, kibaszott homofób disznókat…

– Addison, elég! – csattan fel Jaye.

Sok kell ahhoz, hogy így beszéljen a lányával. Addison túl messzire ment, ezt ő maga is tudja, és szeretné, ha nem látszana ennyire, hogy ég, pirul a bőr a nyakán. Mindeközben Hana néma csendben ül az asztal túlsó oldalán, a nyomtatott papír gyűrődéseit egyengeti.

Jaye mellett ott ül Marissa, vele szemben Hana. Olyan gondosan válogatja meg a szavait, akár a kötéltáncos a lépteit.

– Engedély nélküli nyilvános előadás. Rendzavarás. Ellenszegülés a rendőri intézkedésnek. Egy raklapnyi tabletta eldobálva a környéken. A barátod, PLUS 1? A csaj… khm… srác…

– Ő – javítja ki Addison ingerülten.

– Ő – bólint Jaye. – Ő támadófegyverrel fenyegette a rendőröket.

– Az a mikrofonállványom volt!

– Talán énekelni akart a srác?

– Jézusom, apu! Ő!

Hana még mindig nem szólalt meg. A borzalmas szembesítésben Addisont az ijeszti meg legjobban, hogy az anyja még nem szembesítette semmivel.

– Totálisan törvényt szegtél – magyarázza Jaye a lányának. – Méghozzá több törvényt is!

– Hát persze hogy te a zsaruk pártját fogod! – panaszolja Addison.

– Mi vagyunk a zsaruk.

– Pontosan! Mindketten! Ti mind a ketten részei vagytok ennek az elbaszott rendszernek! – Addison talpra ugrik. Úgy dönt, hogy ha harc, hát legyen harc, így kitépi a rendőrségi jelentést az anyja kezéből, és ezzel hadonászva ad nyomatékot szavainak – mintha nyomatékra szorulnának. – Úgy értem, rajtad nem lepődök meg, apu, fehér vagy és férfi! Tiéd a világ! Megtettek még anyu főnökének is. De anyu! Jézusom! Egy barna nő. Hogy tudsz a kibaszott tükörbe nézni…

– Rendben.

Két szótag. Halkan. Érzelemmentesen. De az, hogy Hana végre megszólalt, olyan hatással van, mintha bomba robbant volna a helyiségben. Marissa szeme megrebben. Jay pislog. Addison nagyot nyel.

Hana kinyújtja kezét a rendőrségi jelentésért, és Addison riadtan visszaadja neki.

– Ülj le, kérlek! – mondja Hana, és érezni, hogy a „kérlek” szócska ellenére ez nem kérés.

Addison leül; könnybe lábad a szeme. Fogalma sincs, mi következik most, senki sem tudja. Hana odalép a lánya mellé, az asztal túloldalára. És…

Lehajol, homlokon csókolja Addisont, majd a kebléhez öleli a lánya fejét. Addison azonnal halk sírásba kezd, és az anyjába kapaszkodik.

Marissa gyengéden megfogja Addison kezét.

– Addy, édesem, minden rendben lesz…

– Ó, Marissa, kopj le! – hessegeti el Addison a mostohaanyja kezét. – Kibaszottul utálom, ha Addynek szólítanak. Nincs valami nyúl, amit meg kéne gyógyítanod valahol, vagy ilyesmi?

Amíg Marissa eltökélten igyekszik nem személyeskedésnek venni a dolgot, Hana az exférjére pillant.

– Beszélhetnénk odakint? Kettesben.

*

– Meglepetésként ért ez téged? – firtatja Hana. – Vagy Marissát? Bármi, ami történt?

A rendőrkapitányság személyzeti bejárata fölött egy hidegfehér izzó világít. Hana és Jaye maguk vannak. Ötven méterre onnan Stan, aki az autóban várakozik Hanára, látja kettejük borzalmas testbeszédét.

– Csak azért – folytatja Hana –, mert engem nem lepett meg.

Jaye pontosan tudja, hogy mire is céloz Hana. Addison elsőéves az egyetemen, ahol zenét és politológiát hallgat – két egymással versengő szenvedélyét tanulja. Tizenhét évesen fiatal még ahhoz, hogy felsőoktatási intézményben tanuljon, de Addison szíve és agya már jóval azelőtt elhagyta a középiskolát, hogy utoljára kilépett annak kapuján. Egész életében a legnagyobb természetességgel ingázott a két szülője háza között, de amikor elkezdte az egyetemet, Marissa és Jaye házába költözött, állandóra. Logikus döntés volt: az ő otthonuk az egyik zöldövezeti, jómódúbb negyedben volt, sokkal közelebb az egyetemhez, mint Hana háza. Marissának ott van a két kiskamasz lánya, Vita és Sammie, az első házasságából, de rengeteg az üres szobájuk, és Addison a kerti lakot választotta.

De nem pusztán az egyetem közelsége miatt költözött Jaye-hez.

Amikor kisbaba volt, és éjjel felébredt, a kimerült Hana ezt mondta Jaye-nek:

– Tedd a kiságyába, hagyd, hadd sírjon egy picit, vissza fog aludni!

Jaye mosolygott és bólogatott, hogy igen, hát persze. Majd, míg Hana aludt, ő a következő pár órában föl-alá járkált Addisonnal a karjában, csodálta a kislányát, vicces arcokat vágott, hogy megnevettesse; felemelte a nappali nagy ablaka előtt, hogy láthassa a város szikrázó éjszakai fényeit. Az új-zélandi rendőrség egyik legjelentősebb nyomozócsoportjának vezető tisztjeként Jaye afféle kőszikla, olyasvalaki, aki híres arról, hogy végtelenül igazságos, ám teljes mértékben elutasít minden süketelést.

Lányával szemben azonban reménytelen balek.

Addison a középiskola utolsó évében szerezte be az első tetoválását. Egy iskolatársa csinálta, a szimbólum egy női maori alak, egy wahine toa, vagyis harcos nő. Az ötlet valahogy tökéletes volt, szimbolizálta Addison harci szellemét, de a kivitelezés határozottan tökéletlenre sikeredett. Addison igazi stratégaként először Jaye-nek mutatta meg a tetoválást, elmagyarázta neki, hogy mit jelent számára, és a maga pártjára állította, mielőtt összeszedte a bátorságát, és Hana elé állt vele. Az anyja csaknem felrobbant, amikor meglátta.

– Tizenhat éves vagy, jogilag még nem is tetováltathattad volna magad!

Jaye ekkor közbeszúrta, hogy az iskolatárs igazából még nem tetováló, de ha befejezte az iskolát, annak akar majd tanulni. Hana nem értette az egészet.

– Miért hagyná bárki, hogy olyasvalaki hagyjon eltüntethetetlen nyomot a bőrén, aki azt sem tudja, mit csinál?

Addison számára a válasz egyszerű volt.

– Az én testem, az én elmém, az én döntésem.

Hana bosszúságára Jaye rámutatott, hogy pontosan ebben a szellemben nevelték fel a lányukat.

– Nem igaz?

Hana ez ellen nem igazán tiltakozhatott. Mert bizony igaz volt. Azt akarta, hogy a lánya olyan nővé cseperedjen, aki uralja sorsát, életét. Csak azt kívánta, bárcsak a választásai sokkal jobbak lennének, mint ez a kissé csálé tetoválás.

Jaye és Marissa azon a véleményen voltak, hogy Addison a barátaival a kisházban, az ő hátsó kertjükben füvezzen inkább, mint valami zsákutca végében, egy düledező viskóban. Ha szexelni akar, érezze magát biztonságban, sokkal inkább, mint hogy védekezés nélkül feküdjön össze valakivel egy kocsi hátsó ülésén. Addison számára nagyon jó ürügy volt, hogy elmondhatta, apja házától gyalog sincs messze az egyetem. De ahogy régóta készen állt rá, hogy levesse végre a merev és kényelmetlen középiskolai egyenruhát, arra is készen állt, hogy sok más értelemben is szárnyra kapjon.

Jaye és Marissa otthona mögött, a kisházban volt tér szárnyai bontogatására.

Jaye feje fölött egy molylepke táncol a rendőrség bejáratát megvilágító, fehéren izzó lámpa körül. A férfi nagy levegőt vesz.

– Mi a magunk módján kezeljük a dolgokat. Lehet, hogy ez más, mint ahogy te kezelnéd…

– A lányunk füvezik. Egy detektív főfelügyelő házában.

– Hana, az istenért! – rezzen össze Jaye.

Nagyon nem akarja ezt a bizonyos beszélgetést ezen a bizonyos helyen lefolytatni.

– Amikor Marissa és én összeköltöztünk, megállapodtunk abban, hogy miként akarunk családként működni. Marissa gyerekei, Addison…

– Egy tizenhét éves lány, aki azt csinál, amit akar. Minden második éjjel más pasit cipel haza. Vagy csajt.

Sanda pillantások két egyenruhás rendőrtől, akik elhaladnak mellettük. Futótűzként terjedt el a hír, hogy behozták a kapitányság két legmagasabb rangú tisztjének lányát is. Nem túl rózsás a helyzet. Amikor a rendőrök hallótávolságon kívülre kerülnek, Jaye tovább csatázik.

– Jobbnak látjuk, ha tudjuk, mit csinál, mintha mindezt egy utcasarkon művelné.

– Ja, bevált a módszeretek.

Hana meg sem próbálja leplezni a hangjából csöpögő gúnyt.

– Ez csak egy életszakasz – védekezik Jaye. – A fura barátai… keresi önmagát, kísérletezik. Olyan tehetséges, a zenéje, a fellépései… igazán büszkék lehetünk rá!

– Ma este én nem érzek büszkeséget. És te?

Egy utcaseprő autó dübörög el a kocsiban várakozó Stan közelében, aki próbál úgy tenni, mintha cseppet sem lenne kíváncsi a szeme előtt, a bejárati lámpa hideg fényében kibontakozó jelenetre.

Hana nézi, ahogy Jaye az egyik hüvelykujja felső ujjpercét másik hüvelyk- és mutatóujja közé veszi, és csavargatni kezdi, ide-oda, mint amikor valaki próbál kilazítani egy beragadt ajtógombot. A rendőrök megtanulják leplezni a tikjeiket, az öntudatlan mozdulatokat, amelyek árulkodnak arról, hogy egy-egy feszült helyzetben mennyire stresszesek. De Hana ismeri a hüvelykujj-csavargatós szokást, nagyon is jól ismeri. Egy pillanatra élesen felvillan előtte egy kép. Tizenhat évvel azelőttről, ahogy megmondja Jaye-nek, hogy nem akar többé egy párt alkotni vele. Egyikük sem sír, a kislányuk ott van közöttük az ágyban, még alszik, de már szipogva szuszog, és ez az a hang, amit az ébredése előtt szokott kiadni. Jaye egy repedést bámul az albérletük plafonján. Tekergeti hüvelykujja felső ujjpercét a másik kezével.

Hanának már nagyon régóta nem jutott eszébe az a pillanat.

Mély, kényelmetlen csend támad. Végül Jaye felsóhajt.

– Micsoda elcseszett egy nap!

Patrick Thompsonnal a parkolóházban történt konfrontáció után Hana azonnal Jaye-hez ment, elmondta neki, hogy mi történt, hogy miként mászott a képébe az elkényeztetett kis pöcs, hogy ócsárolta az áldozatát, akit megerőszakolt – csaknem kimondva, hogy ugyanezt tenné Hana lányával is –, és próbálta elérni, hogy Hana nekiessen. Jaye azonban nem volt tekintettel Hana érzéseire; nem akart tenni neki semmiféle szívességet.

– Nekicsapta a saját arcát az oszlopnak? – kérdezett vissza. – Ugye tudod, hogy hangzik ez?

– Mint egy rossz duma, a rendőrségi brutalitást leplezendő. De pontosan ez történt.

– Hozzányúltál? Akár csak egy ujjal is? Tudnom kell.

A kérdés ott lógott kettejük között a levegőben. A kapitányság felé menet az autóban Stan biztosította Hanát arról, hogy alátámasztja a történetét, és vallomást tesz, hogy mindent látott. Hana lekapta a tíz körméről; nem tervezte hagyni, hogy egy fölesküdött rendőr hamis tanúvallomással segítse őt, és hallani sem akart arról, hogy Stan még egyszer ilyesmit javasoljon. Ezt neki kell elrendeznie, akárhogy is alakul.

– Háttal az oszlopnak löktem. Ennyi az egész. Azonnal rádöbbentem, hogy mit csinálok, és leállítottam magam. Ami az arcával történt, azt ő csinálta magával.

– És amikor a védője majd a fegyelmi bizottság elé citál, te keresztet vetsz, isten irányába mutatsz, és ez az egész dolog semmissé lesz?

– Megfenyegette a lányunkat.

Azt sejtetni, hogy valakinek privát üzenetet fogsz küldeni Instagramon nem éppen komoly fenyegetés, ezt Hana is tudta, legalábbis nem úgy, hogy vádat lehetne valahogyan belőle emelni. Patrick Thompsonról ráadásul sok mindent lehetett mondani, de azt nem, hogy ostoba lenne. Nem volt olyan hülye, hogy ténylegesen zaklassa annak a rendőrnek a lányát, aki sikeresen bíróság elé vitte szexuális erőszak vádjával.

Teljes vallomást írt az esetről. Stan is, anélkül hogy hazudott volna. Hana és Jaye egyelőre nem tehettek az ügyben semmi többet.

Hana arrafelé pillant, ahol Stan várakozik a kocsiban, az út túloldalán. Sötét felhők ereszkedtek Auckland fölé, esőt ígérnek még az éjszaka beállta előtt.

– Az – mondja. – Totál elcseszett egy nap ez.

– Mit akarsz tenni? – érdeklődik Jaye. – Addisonnal kapcsolatban?

– Olyan, mint egy régi ismerős – mondja végül Hana; nem dühös, nem vádolja Jaye-t vagy Marissát, csak azt kívánja, bár ne ez lenne a helyzet. – Olyan irányba tart, amit nem tudok felfogni. És ezt utálom.

Jaye abbahagyja a hüvelykujja birizgálását. Hana tudja, hogy ez mit jelent. Bármi is történjék, nála van a labda.

– Azt akarom, hogy odaköltözzön hozzám. A házamban akarom őt tudni. Újra meg akarom ismerni a lányomat.

4.

AZ UTOLSÓ LAKÁS A MÁSODIKON

– Ismerős ez a hely? – kérdezi Hana, és közben úgy tartja a telefonját, hogy Stan is lássa a videót a kijelzőn.

Az e-mail ott motoszkált a tudatalattijában azóta, hogy megkapta reggel a bíróságon, de aztán jött a balhé a parkolóban, a vita Jaye-jel, majd a hír, hogy a lányát letartóztatták, így nem volt ideje rendesen végignézni a talányos videót. Ahogy Stan vezet, és a sötét utcákon távolodnak a rendőrkapitányságtól, ismét lejátssza.

– A Palota – mondja Stan.

Felismeri a hírhedt épületet; többször járt ott még egyenruhásként, letartóztatási paranccsal, illetve egyszer azért, hogy biztosítsa egy több mint egyhetes, túladagolásos haláleset csúf helyszínét.

– Minden rendben Addisonnal, főnök? – kérdezi Stan.

Hana értelmezhetetlen morgással válaszol. Esze ágában sincs újraélni az elmúlt óra kínszenvedését. Sokkal szívesebben koncentrálna valami másra. Mondjuk a videóra a Palotáról.

– Itt balra – mondja.

– A maga házához egyenesen kell menni!

– A Palota balra van.

– Főnök. Az éjszaka közepe van…

Odakint erősen lóg már az eső lába. Stan megpöccinti az irányjelző kart. A következő sarkon balra kanyarodik.