AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A tengerszemű hölgy

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-81-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A tengerszemű hölgy

Tartalom

A tengerszemű hölgy

I. FEJEZET A tengerszem – Monsieur Galifard – Az első tűszúrás

II. FEJEZET Az én első kitüntetésem – Az első sérelem – A Damenwalzer – A félelmes fenevad – A megigazított csokor – A második tűszúrás

III. FEJEZET Az én mesterségem és az én gunyhóm

IV. FEJEZET Petőfi nálunk – Tervek a jövőre – Menyasszonyrablás – Komédiázás – Az én Mencsikoffom – Divatszabadság – Titokteljes temetés

V. FEJEZET Olympi harc

VI. FEJEZET Furcsa párbaj – A végzetes „J” betű – Vagyok még Gyuricza Péter is

VII. FEJEZET Világfájdalmas állapotok – „Maradj, vagy fuss!”

VIII. FEJEZET A Gyuricza Péter felesége

IX. FEJEZET Az a nő, aki együtt jön velem

X. FEJEZET Ahol a világnak nincsen szája

XI. FEJEZET Bálványosi Bálint és Rengetegi Tihamér

XII. FEJEZET Találkozás a „pogányoltár”-on

XIII. FEJEZET Hogy volt tovább?

XIV. FEJEZET A démon-csáb

XV. FEJEZET Csudadolgok, amiket nem mutogatnak pénzért

XVI. FEJEZET Katonadolog

XVII. FEJEZET Ne vigy minket a kisértetbe

XVIII. FEJEZET Hideg zuhany!

XIX. FEJEZET Medvési Ézsaiás

XX. FEJEZET Gyónás

XI. FEJEZET Mária-Nostra

I. FEJEZET
A tengerszem – Monsieur Galifard – Az első tűszúrás

Soha nem láttam életemben olyan csodaszemeket. Pedig sok szép szemekkel volt találkozásom. Egész asztronómiát írhatnék róluk. De ennek annyiféle volt a szeme, amennyiszer változott az indulatja. Azért neveztem azt el tengerszemnek. Milyen a tengerszem? A hegytetőről nézve élénkzöld, az átelleni hegyoldal szálfái félig árnyékban tartják, a nap visszaragyog a másik feléből; vidám nevetés ez. Majd meg ha végigfodrozza a szellő, haragoszöldre válik, majd barnára, bakacsinra; a felhő színét adja vissza, villámokat is lövell. Mikor leszáll az éj, fekete tükrében ragyognak a száz meg száz csillagok; egy-egy futó fény végigívlik benne, egy úszó vadmadár ezüstvonalat húz rajta végig; ez a megfordított mennyország. Két magas hegy vágánya közül előtűnik a telehold; egyszerre arannyá válik az egész tengerszem, fehér ködfoszlányok lebegnek fölötte, szellemalakot mímelve; elkezdenek a hullámai táncolni, minden ok nélkül, nagy fénykarikák terjengnek a közepéből, egymást előbbre tolva; a hold megint eltűnik a hegyoldal mögé; világoskék marad a tükörlap. – Ha pedig egészen leszállunk hozzá, összetákolt tutajon beevezünk rajta, akkor se nem kék, se nem zöld, hanem kristálytiszta, átlátszó a tengerszem. A part mentén zöld mohát, virágoskertet látunk a víz alatt. Eddig soha nem látott növények eregetik fél hosszú indáikon napvilágon nősző virágkelyheiket. Nagy, egyenesen álló növények, alakra a fenyőhöz hasonlók, emelkednek fel a mélységből, a vízszín alatt maradva; fák, amiknek igazán meg van tiltva az égbe nőni. Csupa virágoskert a vízfenék. S e virágoskertnek nincs élő lakója. Se hal, se hüllő nem lakik benne. De egy lakója mégis van: a szirén. Nem az a mítoszi csábalak, hanem egy torz alakú szörny, nagy fekete fejjel, veres kopoltyúval, két békalábbal s lomha halfarkkal. Ez is ritkán jön elő a maga rejtett sziklaodújából; csak mikor nagy időváltozást érez. Én láttam egynéhányszor ezt a mesés amphibiumot.

Mikor legelőször találkoztam a szép Erzsikével, akkor mind a ketten gyermekek voltunk. Ő tizenkét esztendős, én pedig tizenhat éves kamasz. Együtt tanultunk táncolni.

Egy francia vetődött a városunkba; egy vándor táncmester, aki az egész várost táncra kerekedtette.

Monsieur Galifardnak hítták.

Rendkívül nagy feje volt, cserbarna arcszíne, összeérő szemöldökei, kurta lábszárai; a nagy sasorrának éppen a hegyén volt egy nagy szemölcs.

És amellett valóságos charmeur volt.

Mikor táncolt, mikor beszélt, valami varázs szállt ki minden porcikájából, egyszerre hódító alak lett. A nőnem tagjai oda voltak érte; a kilenc évestől elkezdve, a kiszámíthatatlan korszakig.

Én is örök hálával emlékezem e derék férfiúra; neki köszönhetem a valcert és a quadrille-t, meg azt, hogy hogyan kell egy elejtett legyezőt felvenni s amellett az arcot a hölgy felé fordítva tartani.

Erzsikével volt a legtöbb baja a maestrónak. Sohasem tartotta meg a tempót, nem akart az elegáns „pli”-hez szokni, szilaj, dévaj allűrjeit nem tudta vele elhagyatni. Jaj volt annak a táncosnak, aki társul akadt vele össze. Az rendesen hajótörést szenvedett a terem közepén. S hozzá még ki is kacagta. A mesternek is a szeme közé nevetett, s rendesen az ellenkezőjét tette annak, amit az vezényelt.

Én mindezt igen természetesnek találtam. Mikor valaki olyan szép és gazdag és előkelő, akkor fel van jogosítva kivételt képezni mindenféle szabály alól. Hogy szép, azt az első tekintetre meg lehetett tudni, hogy gazdag, azt kitalálhatta az ember az ezüstös hintórul, amin járt, s hogy előkelő, azt lehetett kombinálni abból, hogy a mamáját mindenki nagyságos asszonynak címezte, s a „vármegye urai” is kezet csókoltak neki. A nagyságos asszony minden táncleckén jelen volt; s kívüle még eljött a nagynénje is, egy nyugdíjazott őrnagyné meg a társalkodónője, egy élte javában levő nemes kisasszony. Ily módon az Erzsike folyton hármas felügyelet alatt volt tartva, aminek természetes következése az volt, hogy azt tehette, amit akart, mert felügyelőnői közül egyenkint mindegyik azt tartotta, hogy minek vigyázzon ő a kisasszonykára, mikor a másik kettő úgyis vigyáz. S aztán mind a három egyenkint el volt foglalva a saját ügyeivel.

A nagyságos mama még az élet naposabb oldalát kereső hölgy volt, özvegysége vigaszt óhajtott. Voltak nyílt udvarlói, többé-kevésbé komoly szándékúak s rang és kvalitás szerint megkülönböztetvék.

A társalkodónő híres nemesi család tagja, bátyjai katonatisztek. Az atyja udvari kamarás. A saját kamarájában nemigen volt neki mit keresni. A kisasszony toalettjei a legdivatosabbak voltak, maga is szépségnek tartatott, s a legjobb táncosnő hírében állt. Azonban az idő figyelmezteté a komoly körültekintésre; mert Erzsike, a család leánya kezdett már veszedelmesen felnőni s négy-öt esztendő múlva versenytárs lesz belőle. Ennek is volt tehát a táncóra alatt foglalkozása, amely miatt félre kellett húzódnia, nehogy meglássák, kivel társalog és minő modorban, mert ez a sok gonosz asszonyi szem mindent kitalál egy tekintetváltásból, egy kézszorításból, s aztán „szétszólják” őket.

A nagynéne pedig leginkább kereste az ürügyeket a táncteremből észrevétlenül eltűnésre. A büfében neki kellett minden süteményt és frissítőt legelébb megízlelni, s ahogy alapos történetbúvárok utánajártak, még az a sötét szenvedélye is megvolt, hogy tubákolni szeretett, ami nagy titkolózással jár. Ha pedig a teremben volt és összeült valami nyelvrokon pályatársnéval, akkor úgy elfoglalták egymást a többiek megszólásával, hogy egyébre nem lehetett gondjuk.

Így aztán az Erzsike tehette azt, hogy a damensolóban csárdásfigurát táncolt, s a tour de mains-nél a vizaví táncosának a kezére ütögetett; adomákat mesélt olyan fennhangon, hogy az egész terem meghallhatta, s mikor kacagott, a két kezét a térdei közé szorította, monsieur Galifard ismételt ellenmondásai dacára.

Egy délután főpróbát tartottak a tánciskolában. A kisleányokkal jöttek nagy leányok is; s a nagy leányokkal nagy legények. Az ilyen fickók különös jogot vélnek élvezhetni, hogy az olyan kezdő sihedernek, mint én voltam, a lábára tapossanak.

Szerencsémre a derék Galifard úr igen jószívű ember volt; nem engedte a maga protegéit háttérbe szoríttatni.

– Nix cache-cache spielen, monsieur Maurice. Allons! Walzer geht an. Nur courage. Ne cherchez pas toujours das allerschlekteste Tanzerin! Fangen sic Fraulein Erzsike par l’And. Valsez la!

S azzal karon fogott, odavezetett Erzsikéhez, kezembe adta a kezét, s aztán „eins, zwei”.

Az akkori valcer pedig „grundverschieden” volt a mostanitól. Ez a mostani csak tréfa; de az komoly dolog volt. Táncos és táncosnő a testük felső részével, amilyen messze csak lehetett, olyan tágan elálltak egymástól, ellenben a lábaikat egymásnak feszíték. Akkor aztán a test felső része egyszerre nagyot lódult; azt mind a kettőnek egy tempóra kellett tenni, a repülni indult testnek kénytelen volt a láb gyorsan utánaszaladni. A táncoló pár, mint a tenger hátán himbáló sajka, föl- és leemelkedett és süllyedezett, s mentül gyorsabban perdült, annál messzebbre tartotta magát egymástól a két hátraszegett fej. Az volt a villitánc!

A mester folyvást kísért bennünket a körben, és nem szűnt meg biztatásaival lelkesíteni.

– „Trés bien, monsieur Maurice. Ca va ausgezeiknet!” Alten sie brav la demoiselle. Nix auf die Füsse schauen. Regardez aux yeux. Das ist riktig. Embrassieren ist besser, als embarrassiren! Pouah! Da liegst son allé beide!

De hát azért sem „liegst!” Én láttam előre az elkerülhetetlen bukást, s hogy a táncosnémat megmentsem, saját magamat vetettem oda áldozatul, a térdemre esve; neki még a könyöke sem érte a parkettet. A térdemért nem lett volna kár; hanem a pantallóm kiszakadt a térd fölött. – Semmivé voltam téve. – Nagyobb csapás ennél nem érheti az embert.

Erzsike nevetett az én kétségbeesett állapotomon. Aztán megkönyörült rajtam.

– Várjon csak, majd én összetűzöm gombostűvel.

Azzal kirántott valahonnan a ruhája fodrai közül egy gombostűt, s leguggolva elém, nagy hirtelen összetűzte vele a vadgalambszín pantallómon támadt félbeszakítást. A nagy gyorsaságban az elevenig találta szúrni a veszedelmes kisegítő szert.

– Nem szúrtam meg? – kérdezé, felnézve rám igaz jó szívét eláruló nagy szemeivel.

– Nem! – mondám. Éreztem is én azt a tűszúrást akkor! Azzal táncoltunk tovább. Én csodamódon kitettem magamért. Egy gombostűvel a térdemben – a másikkal ki tudja hol? – háromszor körülkeringtem Erzsikével a tánctermet, mikor visszavittem a garde des dames-jaihoz, úgy tetszett, mintha harminchárom mama, nagynéne és társalkodónő forogna körülöttem.

II. FEJEZET
Az én első kitüntetésem – Az első sérelem – A Damenwalzer –
A félelmes fenevad – A megigazított csokor – A második tűszúrás

És én valóban nagy hálával tartozom monsieur Galifardnak. Neki köszönhetem a legelső kitüntetést, mely az életben ért. Ez volt azon örökké feledhetetlen eset, amidőn pályatársaim, a kecskeméti jogakadémia reményteljes tagjai, az általuk rendezett jogászbálra engemet választottak meg egyhangúlag „előtáncosnak”.

Ma is büszke vagyok ez elismerésre, hát még akkor! Nyomban következett rá egy másik megtiszteltetés; ugyanazon évben a magyar tudományos akadémia, a Teleki pályázaton versenyzett szomorújátékomat dicsérettel említé fel, sőt két bíráló: Vörösmarty és Bajza a pályadíjra tartá érdemesnek. A darab címe volt: „A zsidó fiú.” – Nem valami gyufát áruló suhanc, hanem Fortunatus Imre, II. Lajos király alatt magyar pénzügyminiszter, akit az ország rendei máglyára ítéltek.

Eszerint, midőn háromévi távollét után szülővárosomba visszakerültem, már bizonyos „renomé” járt előttem.

Hogy minek tértem vissza, annak is helyes oka volt. Az én időmben is négy évből állt a jogászati kurzus. A harmadik év volt a „patvaria”, a negyedik a „jurateria”. A patvariát rendes ember a saját megyéjében töltötte, a jurateriát Budapesten.

Még egy eldicsekedni valóm van. Üres óráimban arcképeket festettem. Olajminiatűröket. Az ószőnyi tiszttartót, anélkül, hogy előttem ült volna, úgy eltaláltam, hogy mindenki ráismert; de még annál is nagyobb szenzációt gerjesztett a főfiskálisnénak az arcképe, akit a legszebb asszonynak tartottak a városban.

És mégis az történt, hogy mikor a következő farsangon a főispán bált adott a megyeházán (még akkor olyan főispánok voltak), hát abba nem engem szólítottak föl „előtáncosnak”.

Háládatlan haza!

És aztán ki volt, aki miatt engem ez a keserű mellőztetés ért? Egy stuccer, egy arszlán, nem a városunkból való; valami Bagotay Muki. Csak annyit tudott felőle a világ, hogy Párizsban is kinn járt, s igen „jó parti”.

Bosszúból elhatároztam, hogy nem fogok táncolni a főispáni bálon; bár a meghívót én is megkaptam.

Nevelte az elbúsulásomat az a körülmény is, hogy az előtáncosnak hivatalosan designélt táncosnőjéül, éppen Erzsikét nevezte meg a közhír.

No, de utol is érte őket a Nemezis!

Erzsike azon a bálon à l’anglaise frizurát viselt, ami határozottan nem illett az arcához. Előre örültem annak a balesetnek, amikor ezekkel a szerteszét repkedő fürtökkel egyik-másik táncosnak a frakkgombjába bele fog akadni.

A Bagotay Muki felől pedig, amint legelőször megláttuk, mind nekem, mind az ifjú barátaimnak az az általános véleményünk támadt, hogy ilyen szépnek lenni már valóságos impertinencia. Ilyen tökéletes férfialakot csak egy regényírónak van joga megteremteni; de a valóságban az nem létezhetik. Én azzal vigasztaltam magamat, hogy az ilyen szép fej ostoba. Még akkor nem tudtam, hogy az ostobaság éppen a haut gout.

– Az arany pengése rekedt hang.

Még akkor nagyon tapasztalatlan ifjonc voltam. Az arcomon még semmi szőr nem volt, dohányozni nem tudtam, bort nem ittam volna egy világért, s asszonyt még csak a szemeimmel láttam.

No, de utolérte őket a Nemezis!

A táncrend valcerrel kezdődött. – Ha engem decretáltak volna előtáncosnak, hát a „körmagyarral” kezdtem volna. Hja, a körmagyar! Az a valami! Azt nem elég eljárni, ahhoz lelkesülés kell; – vagy nyolc pár járhatja, vagy tizenhat. S mind a harminckettőnek össze kell tanulva lenni színpadi pontossággal. Az nem olyan könnyű feladat. Hanem hát Bagotay Muki a valcert protezsálja. (A „pecsovics”!)

No, de van Nemezis!

Hát, az történt, hogy rendes bevett szokás szerint a zenekar minden tánc előtt a következő számból tíz-tizenkét taktust eljátszik, s aztán öt percig abbahagyja. Ez arra való, hogy a közönség tudja meg, mi következik: polka, quadrille vagy valcer.

Ezt a Bagotay Muki nem tudta (ugyan mit tud hát?) s amint a jelző zene megszólalt, ölre kapta a táncosnőjét, s elindult vele keringeni, amíg egyszer aztán a zene abbamaradt, s ők ott találták magukat a terem túlsó végén, a szárazon; elfogyott a lábuk alól a nóta. Aztán úgy kellett nekik szégyenszemre visszagázolni, ahonnan elindultak, a bálanya tribünjéig. Erzsike úgy pörölt, Muki úgy szabadkozott; aki látta őket, azt hihette, hogy félesztendős házasok.

Úgy kell nekik!

Nem is néztem aztán, hogy táncolnak; leültem egy szögletbe s a meghívójegyemnek a hátlapjára karikatúrákat rajzoltam. Majd bementem a büfébe mandulatejet inni, magam körül gyűjtöttem még három-négy életunott, blazírt fiatalembert, s azokkal együtt vitatkoztam a „védegylet” célszerűsége fölött. Tessék nálunk nélkül mulatni odabenn a fényes uraságoknak.

Egyszer csak a vállamra üt valaki legyezővel; de már akkor a hangjáról is ráismertem: Erzsike volt.

– Magának nem elég, hogy maga elszökik a teremből, hanem még a többi táncosokat is visszatartja. Jöjjön hamar! Damenwalzer van!

A hölgykeringő privilégiuma előtt kénytelen voltam kapitulálni. Az obligat tourt megtéve a felhívó táncosnővel, visszavezettem Erzsikét a mamájához, megköszönve a felejthetetlen kitüntetést. Neki rögtön menni kellett, az előtáncos vezényszava hangzott: „cotillon”. A párok repültek villisebességgel. A mama pedig ott marasztott. Egy üres szék volt mellette.

– Ön egészen elhanyagolja a régi ismerőseit – mondá nehéz lélegzéssel. (Kövér volt és asztmában szenvedett.) – Felénk sem jön, amióta olyan híres emberré lett.

Híres ember! vajon ő is tudná már, hogy a szomorújátékom megdicsérte az akadémia?– Nem! Nem! A másik hírem jutott el hozzá. A piktori sikereim.

– Láttuk azt a gyönyörű arcképet, amit festett. Igazán olyan volt a Müllerné – ezelőtt tizenhat esztendővel. Miért nem festette ön le inkább a leányát? az sokkal szebb. Ön nem szeret leányokat festeni, fél, hogy elveszti velük a játszmát, ugye?

(Az úrhölgynek különös kifejezései voltak.)

Erre már csakugyan lehetetlen volt mást mondanom, mint hogy igenis nem félek, s ha megengedi, nagy örömömet fogom benne találni, ha Erzsi kisasszonyt lefesthetem.

Kegyes volt beleegyezését adni hozzá.

Csak azt kellett megállapítani, hogy mikor. – Rögtön nem lehet, mert bál utáni napokon a hölgyek rosszul néznek ki; azután megint új táncestélyre készülnek, el vannak foglalva; – vasárnap templomba kell menni. Végre kikalkuláltunk egy tehermentes napot, amelyen Erzsike nekem ülni fog.

Még az a kérdés is megvitatás alá került, hogy vajon elefántcsontlapra fessem-e az arcképet akvarellben, vagy vászonra olajban. „Az elefántcsont azért jobb – ajánlám – hogy az ember letörölheti róla egy vizes szivaccsal az akvarell képet, amikor akarja.”

Az úrnő elérté az öngúnyt, s kegyes volt azt neutralizálni ez ellentmondással.

– Tehát inkább olajban, mert mi azt akarjuk, hogy az a kép örökké megmaradjon.

Fölöttébb le voltam kötelezve.

Ezalatt vége lett a cotillonnak; Erzsike visszatért a mamájához; a társalgónő is helyére került: őrá várt az általam bitorlott szék; én azt jogos tulajdonosnőjének átengedve, búcsúzni akartam; de az úrnő még feladatának tartotta engemet bemutatni a mai nap uralkodó planétájának, Bagotay Mukinak, ki táncosnőjét hazakezelte. S egyúttal művészi minőségem megismertetése után közhírré tette, hogy e napokban le fogom arcképezni a leányát, még pedig olajfestékkel; amire Bagotay Muki rögtön kész volt a bókjával.

– Ha én festeném le nagysádat, én a szívem vérével festeném.

Amire Erzsike azt felelé nevetve:

– Akkor én csupa veres lennék.

– Kérem! Nekem kék vérem van!

Oh, hogy szerettem volna a penicilusomat az oldalába bökni; hadd lám, indigó jön-e hát ki belőle. (Az anyja bárónő volt; attól volt olyan kékhetnémje.)

A kitűzött nap délutánján megjelentem Erzsikéék házánál. A festékesládámat és a vásznat előre elküldtem a cselédünktől. Nem találtam semmi szolgálattevő lelket, se a corridoron, se az előszobában. Kénytelen voltam ott állni és várni, míg valaki előkerül, aki bejelentsen.

Ezalatt azonban óvhatlanul meg kellett hallanom, amit a közvetlen szomszéd szobában beszélnek.

– „Maga semmirekellő gazember! – Gyalázatos, szemtelen!”

Az úrnő hangját ismertem fel.

Arra egy protestáló rikácsolás felelt.

– „Hol van egy bot.” – kiáltá az asszonyság.

S ugyanazon rikácsoló hang válaszolt:

– „Madame, vous êtes une friponne!”

Szép conversatio. – Ugyan rosszkor jöttem ide.

Ezenben kinyílt az ajtó, s kijött rajta az inas, az egyik kezével a másikat tapogatva. Fájt neki.

Én hüledezve kérdezém. – Önt ütötték meg?

Amire az bosszúsan felelt: – Engem megharaptak.

Hogy az inast megharapták!

– Tessék hát besétálni a tens úrnak. Várják.

Amint aztán beléptem, egyszerre világos lett előttem a rejtélyes állapot. Akinek a nagyságos asszony azokat a becsületbe vágó megszólításokat osztogatja, s aki oly becsmérlő válaszokat felesel vissza – egy szürke papagáj, aki éppen most harapta meg az inasnak a kezefejét, s e kihágásért megfenyítésben részesül.

Az egész társaság lázas emócióban volt tartva. Nagy frekvencia volt jelen: hölgyek és urak; az utóbbiak között egyszerre szemet szúrt nálam Bagotay Muki. De főszemély volt a papagáj. Ez a szürke libériás, veres farkú, nagy orrú szörnyeteg ott állt a kávésasztal közepén, fenyegető pozícióban. Valahogy kinyitotta a rézkalitkája ajtaját, s egyszerre csak ott termett a kávézó társaság közepett, a terített asztalon.

– „Jaj, csak a fejemre ne repüljön!” – sikongatott egy éltes asszonyság, az oldal-hajcsigáit takarva a két kezével. Senki sem mert támadólag föllépni. Az inast, ki el akarta a szökevényt fogni, már harcképtelenné tette a szárnyas lázadó. A szobaleány azt nyilvánítá, hogy hozzá nem nyúl, ha azt a házat nekiadják is. A háziasszony egy kurta spanyolnáddal ütögetett feléje, becsületsértő címeket osztogatva; de a harcias kegyenc mindig elkapta a spanyolnád végét erős csőrével s alig adta vissza; ellenben a szidalmakat visszaadta kamatostól.

Mikor énvelem is megszaporodott a társaság, alig vettek észre. Az úrnő arra a szavamra, hogy „csókolom a kezét nagysám”, azt mondta, hogy „infamer Halunk”. De hozzá tette: „no, nem magának mondtam”.

– „Selber áner!” – kiáltotta vissza a hős madár.

– No ritmuscsináló uram, erre találjon kádenciát! – aposztrofált, egyenesen engemet értve, Bagotay Muki.

Még ritmuscsináló!

-– Oda ne menjen! – kiáltott Erzsike – mert a maga kezét is megharapja, aztán majd nem tud festeni.

Az kellett még, hogy ijesztgessenek. Azért is odamentem a madárhoz. Hátha maga lett volna az orosz kétfejű sas!

Divinatio volt talán, hogy eltaláltam, mit kell az ilyen embernyelvű állatnak mondani.

– „Add ide a fejedet!”

S erre a szóra a félelmetes lidérc egyszerre lehajtotta a fejét, úgy, hogy a görbe orrára támaszkodott: én aztán a mutatóujjammal megvakargattam a fejét, ami annyira tetszett neki, hogy a szárnyaival repesett.

Akkor aztán ezt a második mondást kockáztattam:

– „Add ide a lábadat!”

És akkor, közbámulatra, felemelé a kajdács azt a furcsa háromujjú lábát s a mutatóujjam körül fonta a karmait, azután a másik lábával is átfogta az ujjamat s engedte magát az asztalról felemeltetni. – Még ez nem volt elég. Amint a kezemen tartottam, mint a lovagkori vadászok a sólymot, az orrát a kezem fejére nyugtatva, elkezdett csókokat osztani. De úgy végigcsinálta az a csókolásnak mindenféle változatait, hogy az valóságos botrány volt. A hölgyek nevettek. Kitől tanulhatta?

– Még a boldogult férjem életében jutottam hozzá – magyarázá a háziasszony.

Végre a meghódított szfinx bizalmasan közlé velem, hogy őt kinek hívják:

– „Kokócska! Kedves Kokócska!”

Én aztán az ujjamra szedett Kokócskát hazavittem a kalickájába, s rátettem a függő karikájára, melyet ő el is fogadott, az orrával lépvén előre. Valóságos háromlábú állat. S onnan egy mély bókot csinálva felém, naiv hangnyomattal hallatá ez üdvözlést: „alászolgája!”

– No, ez valóságos csuda! – hálálkodék a nagyságos mama; – önnek igazán állatszelídítőnek kellene lenni.

– Az leszek.

– Hogyan? Miféle állatokat akar szelídíteni?

– Embereket.

Ezt nem értette senki.

– No, poéta uram, ez a ballada sikerült! – tréfálkozék Bagotay Muki. – Majd meglássuk, a piktúra is úgy fog-e szuperálni.

– Hogyan akarja ön azt meglátni?

– Hát így ni. – S azzal felcsíptette a szemüvegét az orrára.

– Csalatkozik, ha azt hiszi. Mikor én arcképet festek, akkor nem szabad senkinek a szobában lenni, csak nekünk kettőnknek.

Az egész társaság el volt ámulva. Mindenki azt hitte, hogy itt most nyilvános produkció lesz; azért csődültek össze, hogy meglássák, hogyan, mi módon lesz az embernek szeme, szája, füle. Egy nagy kerek asztal volt a számomra elkészítve, hogy jó sokan körülkönyökölhessék, s aztán dirigálhassanak, hogy ezt a szemet egy kicsit feljebb, azt a huncutkát alább! Ide egy kis pirosat még! Amoda több fehéret!

Én azonban categorice kinyilatkoztattam, hogy sokaság előtt nem festek; ez a festői regula. Mikor arcképeznek, nincs másnak helye az atelierben, mint a festőnek és a modellnek. Ezt Barabás is így csinálja.

Imponált a magamtartása a társaságnak. Csak szép dolog az, mikor az ember tud valamit! Bele kellett nyugodniuk, hogy Erzsike énvelem egyedül üljön egy mellékszobácskában, amelynek csak egy ablaka van. Még annak az ablaknak az alsó részét is el kellett takarni spanyolfallal, a világhatás végett. És senkinek, amíg az ülés tart, bennünket háborgatni nem szabad.

Az első ülés nem tartott sokáig. Olajfestménynél elébb alá kell festeni a képet; szennyes közönyös színekkel; prímfestésnek még én nem hallottam hírét. Ilyenkor az arckép még nem megnézni való. Valósággal csúnya. Annál rosszabb, ha a hasonlatosság megvan. Nem is engedtem azt senkinek megtekinteni; még Erzsikének sem. A megkezdett képet elzártam a festékládámba; miniatűr mű volt. Ezúttal elég volt, ha a beállítás sikerült; az alak féloldalvást, az arc pedig egészen szemközt; az árnyékok felrakva, a háttér hozzávetőleg megkísértve; a ruházatnak az alapszíne kipuhatolva. Mindenki tudni fogja, hogy ez a legnehezebb.

A társaság nagyon meg volt csalatkozva a várakozásban, amikor megtudta, hogy semmi megmutatni valóm nincs. Mindenki azt várta, hogy legalább a szemét, vagy a száját csak elkészíthettem másfél óra alatt. – Gondolták magukban, hogy nem is lesz abból semmi.

– No, de csak szép lesz az Erzsike ebben a ruhában? – kérdezé a mama.

Bamba képet kelle csinálnom erre a kérdésre. Hát tudom én, hogy szép ruhája van-e az Erzsikének? Azt tudom, hogy kell hozzá „krapp”, meg „angol lakk”, „nápolyi sárga” és „velencei fehér” és nagyon kevés „égetett okker”.

– Hallja! Ez nagyon unalmas mulatság volt – mondá Erzsike. – Egy kicsit errébb az arcát! – Ne olyan komolyan! – Ne olyan nevetősen! – Ne üljön olyan egyenesen. – Emelje fel a mutatóujját. – Ne mozogjon annyit! – Aztán mennyi medvecukrot felfestett a képemre; azt hiszem, cigánygyerek leszek.

Én aztán megbiztattam, hogy az csak alapfestés volt; majd holnap vígabban fog menni a munka.

Másnap megint ott voltam, jókor ebéd után. Délelőtt dolgom volt a principálisomnál a patvarián. Az ember délelőtt jogtudós volt; délután művész, költő és declamator.

Ezúttal nem volt már semmi társaság a háznál. A mama, a társalkodónő voltak egyedül otthon. A kép szépen haladt előre. Most már meg volt engedve a családtagoknak, hogy egyesével bejöhetnek, időnként megtekinteni a képet.

Most már aztán apróra tanulmányoztam az arcát. – Érdekes „fej”. Csaknem szívalakú arc, alul keskeny állban végződő, mely egy gödröcske által finomul kétfelé van osztva. A csigára emlékeztető ajkak, csattanó piros zománccal; kissé fölfelé álló orr, nyughatatlan cimpákkal; gömbölyű, rózsapiros orcák, egy-egy szeplőcskével, melyeket én „fekete csillagoknak a hajnalodó égen” kereszteltem. Sűrű, tömött gesztenyeszín haja magától langos volt, s aranyzománcba játszott, phidiasi Vénus-ideálként keskenyítve a legsimább homlokot, s ingerkedő huncutkákat nyújtva ki a kék eres halántékokra. (Nekem ezt ilyen részletesen kell tudnom, mert hiszen minden az ecsetem szálain ment keresztül.) – Hanem aztán, ami ecsettel visszaadhatatlan: az a csodálatos szempár! Az engem egészen kétségbeejtett. Azt hiszem, hogy ha valóságos művész lettem volna, nem jámbor dilettáns, még akkor sem bírtam volna ennek a titkát kibúvárkodni. Mikor már azt hittem, hogy híven visszaadtam, egyet villant a szeme s kárbaveszett az egész munkám. – Utoljára megállapodtam mégis egy ábrándos kifejezésben, ami nekem legjobban megtetszett. A három felügyelő családtag ugyan azt mondta, hogy ők ilyen kifejezést sohasem láttak az Erzsike arcán, hanem azért egyhangú volt az elismerésük, hogy az a megszólalásig el van találva.

A fej tehát készen volt, mármost következik a ruha. Ez holnapra marad.

Ezen a napon preferánsz parti volt a várban, a tábornoknénál. Erzsike mamája szenvedélyes preferánsz játszó volt. Naponként változott a színhely. Ő maga tehát nem volt otthon. Az unokahúg is vele ment. Annak meg más partija volt a fortificatio területén. Leányőrzőnek csak a nagynéne maradt a háznál. Az meg délután el szokott szunnyadni, vagy pasziánszt játszott.

Nem tudom, ki ügyelt fel ez alkalommal az Erzsike öltöztetésénél. Talán senki sem.

Az a kivágott, halványrózsaszín ruhaderék egyéb napokon is elég érvényre juttatá a bájos idomokat, de ezen a napon a szokottnál is bizodalmasabb volt; nekem úgy tetszett, mintha az a tüll anglais fodor nagyon le volna csúszva a válláról – és azon is alól.

Soha a teremtő kezének szebb remekét nem lehetett látni ennél a buste-nél. S egy festőnek joga, sőt kötelessége, nemcsak látni, de nézni. Kárhozatos privilégium! Nekem reszketett a kezem, azt gondoltam, a hideg lel. Pedig az üstököm izzadt. – Megjegyzem, hogy azon időkben a fiatal leányok nem viseltek vállfűzőt; ezt tánc közben, közvetlen érintés útján tapasztaltuk.

És ő látszott észrevenni a hevülésemet. A szemeiben csalfa láng lobogott; éppen nem hasonlított a tegnapi képéhez. Csúfolódni látszott.

Én aztán (ezt nevezem igazán „corriger la fortune”) azt tettem, hogy azt az áruló fodrot a képen helyreigazítottam úgy ahogy kellett volna neki lenni.

Azzal az üléssel teljesen elkészült az arckép, a ruha is meg lett festve. Én szépen megköszöntem az önfeláldozását, s mondám neki, hogy mármost megnézheti a képét; készen van.

A leány felállt a karszékből, s odajött a hátam mögé.

Megnézte a képet, s a szemembe kacagott.

– Ön helyreigazította a ruhám fodrát?

– Észrevette kegyed?

– Nem szeretett valamit látni?

– Nem akarom, hogy más is lássa.

– No lám, én napok óta elnéztem önt, amint itt babrál, s folyvást látok önön valamit, ami rút, ami nekem nem tetszik.

– Ez, úgy hiszem, nem nagy megfigyelésbe kerül.

– Csak egy kis pont az egész; mint egy lencseszem.

– Mi lehet az?

– Az a szemölcs ott a jobb kezén.

A jobb kezemnek a csuklóján, éppen a hüvelyk alatt, volt egy csakugyan dísztelen kinövés, amit írás és festés közben mindenkinek meg kellett látni.

– Nem vágathatom le, mert éppen az ütér fölött van. Mulattam egy orvosnak; azt mondta, veszéllyel jár az operáció.

– Mit ért ahhoz az orvos? Adja ide, én elvesztem onnan. Semmi baja sem lesz utána. – Én a nevelőben tanultam azt a leánytársnéimtól. Mindjárt elvesztem én!

– Ráolvasással?

– Óh nem. Fájni fog erősen. De hát, ha egy leány kiállhatja. Ráálltam.

Azzal ő gyertyát gyújtott, azt letette mellém az asztalra. Azután egy gombostűt kerített elő valahonnan. (Már megint gombostű!) Azt fogta, keresztülszúrta a szemölcsöm alatt tőben. Azután felemelte a kezemet, s a gombostű fejét a lángra tartotta, míg az fehéren izzóvá lett.

És azalatt az a két csodálatos szem kerekre fel volt nyílva, s lefelé fordított szivárványaival nézett a szemembe. Így néznek a démonok a pokolra került elkárhozottakra, mikor azokat sütögetik.

– Fáj? – sziszégé a fogai közül. Látszott, hogy gyönyörűsége telt benne.

– A tűszúrás nem. (Hanem, hogy az a fodor még jobban lecsúszott, az igen.)

– No mármost elmehet vele.

…Két nap múlva leesett magától a kezemről a kiégetett szemölcs, s maradt a helyén egy lencsényi folt, mely ma is ott van; fehér színével a kéz alapszínétől erősen elválva. Nekem mindennap kell látnom azt a kis fehér foltot, amikor a kezemet az írásra teszem, s mikor sokáig elnézem azt a pontot, úgy tetszik, mintha abból a kis kerek jegyből az ő arcát látnám előtűnni; amilyennek akkor láttam – s aztán annak további változatait, egész a legutolsó, álomriasztó képig.

Eddig titok volt mindez; másoknak a titka. Most már csak az enyim. A többiek nyugosznak. Elmondhatom már.

III. FEJEZET
Az én mesterségem és az én gunyhóm

A festés alatt később lehetett már beszélgetni is. Sőt ez szükséges is az arcképezett jellemének tanulmányozása végett; és azért is, hogy az „ülő” ne érezze olyan nagyon kényszerhelyzetének kellemetlen voltát.

– Olvasta már, Erzsi kisasszony, Petőfi költeményeit?

– Óh, a mi házunknál nem szokás olvasni.

– Miért nem?

– Azért, mert aki hozzánk jár, egy sem hoz ide könyvet.

– Hát valami lapot nem járatnak?

– De igen: a „Journal des demoiselles”-t, hanem az nagyon unalmas.

– Valami magyar lapot inkább. Talán a „Pesti Divatlap”-ot.

– Majd megmondom a mamának, hogy rendelje meg. Ön is írt bele valamit?

– Igen.

– Mit?

– Egy mocsári szigetnek a leírását.

– Járt ön ott valaha, azon a mocsári szigeten?

– Nem. Csak úgy képzeletből írtam le.

– Mire való az?

– Az egy részlet a készülőben levő regényemből.

– Ah, ön regényt is ír? Minket mind bele fog írni?

– Dehogy! A regényírás nem abból áll, hogy az ember azt, amit maga körül látott és hallott, lemásolja.

– Szeretném tudni, hogy ön hogy kezd hozzá.

– Legelőször is kigondolom egy történetnek a végét. – A végén kezdi?

– Igen. Azután megalkotom ennek a történetnek az alakjait. Akkor ezeknek az alakoknak az egymáshoz való viszonyából kiokoskodom, hogy minek kellett aközben lefolyni, amíg a történet katasztrófája bekövetkezett.

– Eszerint abból semmi sem igaz?

– Azaz, hogy nem „való”; de igaznak kell lenni.

– Ezt nem értem. Aztán minek tölti ön azzal az időt, hogy regényt ír? Meg fog jelenni.

– Minden bizonnyal.

– Az igaz, önnek könnyű. Van egy gazdag nagynénje Ógyallán, ha ennek egy szót szól, hát kinyomatja a könyvét. Szokta tenni, ha neki ajánlják?

– De én nem szólok a gazdag nagynénémnek.

– Hát maga fogja kinyomatni a munkáját Weinmüller Fáninál? No hallja, ez nem jó gondolat. Én ismertem már egy írót, aki a könyvét maga adta ki, aztán faluról falura járt vele, minden háznál rádisputált a compossesorokra egy példányt. Ez göröngyös pálya.

– De az én regényem nem olyan lesz, amit a szerző maga hord el házról-házra, hanem amiért a kiadó fizetni fog tiszteletdíjt.

Ezért aztán a szemem közé nevetett.

Nevetnivaló is volt az, hogy valaki előálljon azzal a szóval, hogy „én most írtam valamit, amiből egy szó sem igaz; de azért követelem, hogy ezt elolvassák és fizessenek érte”.

– Azt gondolja, Erzsi kisasszony, hogy Petőfi költeményeit nem díjazzák? A „Szerelem gyöngyei”-ért kétszáz forintot kapott.

– Mik azok a „Szerelem gyöngyei” ?

– Gyönyörű költemények egy szép leányhoz.

– S megkapta azt a leányt?

– Bizony nem.

– No, ez derék. Tehát valaki udvarol egy hölgynek, ezt versbe szedi, végül kosarat kap, s akkor előáll ezzel a kosárral, hogy töltsék meg huszasokkal.

Még aznap elküldtem neki Petőfi „Szerelem gyöngyei”-t és „Cipruslomb”-jait.

Csak harmadnap folytattam a festést. Rögtön azon kezdtem, hogy vette-e kezébe a „Szerelem gyöngyei”-t.

– Oh, igen; virágokat szárítok benne.

– De a „Cipruslombok”-ba csak belenézett?

– Nem szeretem az ilyen dolgokat; mindjárt elpityeredem rajta, s aztán vörös lesz az orrom.

Tovább aztán nem folytattam ezt a témát.

Erzsi kisasszony ellenben sietett megédesíteni az okozott elfanyalítást azzal a kellemes hírrel, hogy az én ajánlatom folytán, a mama csakugyan praenumeráltatott a „Pesti Divatlap”-ra, mégpedig egész félévre.

Még ott voltam, amikor a posta elhozta a megrendelt lapot. Akkor minden lapot borítékba zárva kellett szétküldeni a postán. A levélbélyeg még nem volt feltalálva: a posta maga lehúzta előre az előfizetési díjból a maga illetményét.

Minthogy az előfizetés elkésve küldetett, tehát egyszerre négyheti szám volt a borítékba téve.

Az ünnepélyes felbontás után a család összes hölgyei, természetesen mind azt vették szemle alá, hogy vannak-e a lapban képek. Különösen divatképek. Hisz azért „Divatlap!” Egy divatkép csakugyan volt. A derék, hazafias érzelmű Vahot Imre vaskövetkezetességgel törekedett a divatot nemzetiessé tenni. „No, aki azt felvenné, pénzért mutogathatná magát!” Ez volt rá a hölgyek egyhangú véleménye.

A második számnak a képmelléklete volt Egressy Gábor, mint III. Richárd az álomjelenetben, kísértetektől körülvéve – Kiss Bálint hazánkfiától.

A nagyságos asszony azt kérdezte tőlem, hogy merre van ennek a képnek fejtül, merre lábtul? – Magam sem tudtam elképzelni, hogy került III. Richárdnak a feje a térde közé.

A harmadik szám mellékletével már meg voltak elégedve. Ez volt Laborfalvi Róza mint Gertrúd királyné, Barabástól. Művészi becsű rajz. Ez már érdekelte a hölgytársaságot.

– Azt mondják, hogy olyan csodaszép szemei vannak, aminőkhöz hasonló nincsen – mondá Erzsi kisasszony.

Erre logikai következetesség lett volna részemről azonnal egy hízelgő bókkal ellenvéleményt mondani; de egyszerre, mintha rögtön valami megszorította volna a torkomat, hogy ki ne jöjjön rajta az udvariasság szava.

– „Még sohasem láttam” – felelém.

A negyedik számból végre egy fiatal, nyúlánk, borzas fejű alak kőnyomatú képe került elő, mely alá e név volt írva: „Petőfi Sándor”. Barabás legjobb rajza. Ez az egyetlen igazi, hű arcképe a halhatatlannak. Ilyennek ismerték őt mindazok, akik vele együtt éltek; ez a távolba néző szem, ez a jóslatra nyíló száj; két keze hátratéve, mintha rejtegetne bennük valamit. Ez a képe azt látszik mondani: „én leszek Petőfi”, a többi képei már mind azt mondják: „én vagyok Petőfi”.

Ennek a képnek nagy hatása volt a hölgyek véleményére. Egy kőnyomatú arckép megjelenése hírlap mellett, abban a korszakban nagy esemény volt. Akkoriban még nem voltak jótékony krajcár-lapok, amiknek címlapján megjelenhetésre elég jog, ha valaki egy vénasszonyt fejbe üt baltával; ez idő szerint még csak a nagyon nevezetes hazafiak részesültek e dicsőségben, a fotográfia sem volt még feltalálva, s alig emlékezem rá, hogy egyéb arcképet láttunk volna berámázva, mint Wesselényi Miklósét, Balogh Jánossal karöltve. A 836-i országgyűlés követeinek a képei ugyan szintén megjelentek egy közös lapon, de az nagy ritkaság volt. Mind valamennyi arcélben; mind valamennyi hasonlított egymáshoz.

Tehát az valódi szenzációt keltő esemény volt, hogy Petőfi arcképe megjelent a „Divatlap” mellett. Akkor ez mégis több, mint egy országkerülő! Hisz ez nevezetes férfiú!

Ekkor aztán a társalkodónő vállalkozott rá, hogy mégis elolvassa majd az általam odaküldött verseskönyveket. Erzsike azonban arra volt kíváncsi, hogy mit találhatna tőlem a lap szépirodalmi részében. – Csakugyan ráakadt. A regényemből kiadott mutatványnak ez volt a címe: „Az ingovány oáza”.

No, ezt mindjárt el fogom olvasni.

Időt engedtem neki rá, csak napok múlva látogattam meg újra.

De bizony elolvasta. Azzal fogadott.

– Mostmár kíváncsi vagyok rá, hogy mi volt ennek a történetnek az eleje s mi lesz a vége. Ön már tudja?

– Hogy az… angyalba – ne tudnám!

– Csak a címét nem értem. Hol van itt az „oiseau” ?

Én aztán megmagyaráztam neki, hogy az „oáz” nem valami repülő állat; hanem egy sivatagba rejtőzött virány.

– Hát mért nem írja ön, hogy „sziget”?

Ebben ugyan igaza van.

– Apropó „sziget”. Önt sokszor látom a szigeti filagóriánk verandájáról a kertünk előtt végigsétálni; de még csak felénk sem néz; pedig elég nagy lármával vagyunk.

– Az meglehet. Olyankor nagyon el vagyok merülve. – Mibe merülve?

– A regényemen dolgozom.

– Dolgozik? Járva?

– Úgy szoktam. Elébb a fejemben kidolgozom az egész jelenetet a legapróbb részletekig; s mikor leülök azt leírni, az már csak gépies betűvetés.

– Eszerint, mikor ön azon a hosszú sétányon végigvágtat sebes léptekkel, olyankor sem lát, sem hall?

– De igen: látok füvet, fát, virágot, gombát, fatörzset, szederindával befutott nádkunyhót. Azokhoz hozzákötöm a gondolataimat, mint a pókfonalat; – hallok is – sárgarigófüttyöt, cinegecsevegést, távol hajókról jövő tülkölést, szúnyograj zümmögését; – az nekem mind súg, mesél valamit, a döngő darázs kölcsönadja a szárnyát a képzeletemnek; – hanem ha egy emberarccal találkozom, az kiver a gondolataimból, s egy „szervusz” szó szétfújja az egész fata morganámat; amíg azután újra vissza nem fordulok, s a feltalált nádkunyhóról, fatörzsről, bércsevirágról össze nem szedem a hozzákötött pókfonalaimat, s a magány lakóinak ismerős hangjai újra elém nem idézik az elfutott eszméket; akkor aztán beveszem magamat a mi kertünk kis fagunyhójába, s ott senkitől nem háborgatva, leírom azt a képet, ami a lelkem előtt áll.

És Erzsike, várakozásom ellenére, nem nevetett ki ezért az elucubratióért. Sőt inkább nagyon elkomolyodott. Hasonlított a szemei kifejezése ahhoz, amit az arcképen eltaláltam.

– És ez önnek gyönyörűséget okoz? – suttogá. – Olyanforma, mintha az ember álmodnék, aztán ráparancsolhatna, hogy szépet álmodjék.

– „Bagotay Muki úr!” – jelenté az inas.

Én aztán vettem a kalapomat. Ki nem állhattam ezt az embert. Ez már mindent élvezett, amiről nekem még csak a képzeletem mesélt.

…Most már megvallhatom őszintén. – Én nagyon szerettem magamat. Most már elmondhatom: – nincs vetélytársam. – Úgy szerettem mindig az egyedüllétet. Úgy el tudtam beszélgetni mindig magam magammal. – Kerestük egymást. – Mindig volt mit beszélnünk egymással. – Hitet, reményt, bizodalmat kölcsönöztünk egymásnak. Az Én az Énnek. Néha meg is hasonlottunk egymással. Valami elhibázott dolog. – Mindig én voltam a hibás; ez a húsból, csontból álló Én; ez az éhező, élvhajhász, hiú önhitt Én; az a másik volt az igazságában. Kibékített magammal. Az volt a tanácsadóm, a mulattatóm, a szükségben megsegítőm; – az ítélő bírám!

Az a kis fagunyhó ott a Duna-szigeti gyümölcsöskertben, (nem tudom, megvan-e még?) az volt az én legdrágább palotám, amiben valaha tanyáztam. Ott írtam meg az első regényemet.

Biz, ahhoz sok kritika hozzáfér. Hogy is értene ahhoz egy ifjonc kedély, aki még se embert, se világot nem ismer. De én azért azt az első munkámat mégis úgy szeretem, mint ahogy szereti minden ember az elsőszülöttét, habár testi-lelki hibáktól el van is torzítva.

Mintha most is előttem állnának még azok a nagy terebély reine claude-fák, érettségtől repedező gyümölcsökkel rakva, amik a kis gunyhót eltakarták; távolabb egy almafa, vérpiros gyümölccsel, meg egy másik tafota fehérrel, aztán egy harmadik, paszomántos almákkal; a nyitott gunyhóajtóból a begyepesedett útra lehetett látni, melyet kétfelől szőlőlugas szegélyezett. Amint a vigályos lombok között átszűrődött a meleg nyári verőfény, úgy tetszett, mintha zöld aranyból volna minden árnyék. Nagy távolból hallatszott a Dunán át az „angol kert”-ben muzsikáló katonai zenekar hangicsálása, a közelben a sárgarigó fütyült, meg egy-egy béka ümmögött az öntözőárokban. Én a regényemnek legnehezebb részét írtam: a szerelmet. – Minden ismeretlen világok között ez a legkitalálhatatlanabb. Képzeletből le lehet írni a mocsárvilágot; de nem a szerelmet. Ha szív ki nem találja, fej meg nem tanulja.

Egyszer csak az aranyos-zöld félárnyékot valami világosság deríti fel. – Ő áll ott a gunyhóm ajtaja előtt; fehér ruha volt rajta; kék szalagra kötött szalmakalapja a karjára akasztva, a felbontott haja hosszan leeresztve. Egy pillanatig azt gondoltam, hogy képzeletem álomképe elevenült meg. – Csengő nevetése azonban azt bizonyítá, hogy valóban élő alak.

– Erzsi kisasszony! Hogy jön kegyed ide?

– Hát csak így. A szép puha fűben sétálva.

– Egyedül?

– Hát persze, hogy egyedül. Kit kellett volna még magammal hoznom? Mással csak nem kísértetem magamat a szomszédba.

A kertjeink, az igaz, hogy csak egypár száz lépésnyire voltak egymáshoz, ugyanazon hosszú középút mentében, mely az egész szigetet végigszelte.

– Hát nem lát talán szívesen? – kérdé a gunyhómba belépve.

Nekem a fejem is szédelgett.

– Óh, inkább nagyon örülök a szerencsének, Erzsi kisasszony… Mindjárt szedek önnek a mi hercegszilvánkból. (Olyan még nem volt senki másnak.)

Ez jó cím lett volna a gunyhóból kijutásra.

– Nem jöttem én önnek a hercegszilvájáért; megloptam én azt már, mielőtt ön megkóstolta volna. Én most azért jöttem ide, hogy meglássam, hogyan csinálják hát azt a regényt.

Mutattam neki, hogy itt van a papiros, itt van a toll, ezt az ember a kezébe fogja, s aztán megy magától a papiroson.

– Hát aztán nem néz semmi könyvbe?

– Láthatja, hogy semmi segédszerrel sem vagyok ellátva.

– No hát üljön le; majd én mellé ülök, s nézem, hogyan ír.

Azzal nem várva a beleegyezésemet, odaült a hárspamlagom végére, engemet is abba a kényszerhelyzetbe hozva, hogy az asztal mellé leüljek. (A gunyhó olyan szűk volt, hogy az asztal az ajtótól az ablakig ért.)

– De én ebben a pillanatban egy szót sem tudok leírni.

– Azért, mert én itt vagyok?

– Természetesen.

– Akkor hát olvassa el nekem azt, amit éppen most írt.

– De ez hosszú.

– Annál jobb, tovább itt maradok.

– Nem fogják kegyedet otthon nélkülözni?

– Tudják, hogyha elvesztem, megkerülök.

A hiúság a férfinak a szarva, aminél fogva bizton meg lehet fogni. Nekem hízelgett az, hogy felolvashatom valakinek azt, amit írtam. Más vidékeiben az országnak már akkor is zajos sikereim voltak a felolvasásaimmal; csak a szülővárosomban nem hallott megszólalni soha senki. „Nemo profeta in patria.”

És Erzsike nagyon háládatos közönség volt. Lehetett látni az arcán a hatást, az érdeklődést. Odatámasztá a tenyerébe az arcát, úgy figyelt, a haját félresimította, hogy jobban hallhasson; ahol valami megdöbbentő jelenet volt, látszott, hogy fél: a szemei és az ajkai felnyíltak. Nem dicsekedésből mondom, csak mint igazoló körülményt, hogy igen sok hatással tudtam deklamálni. – Hanem egy helynél elkezdett a szavam akadozni.

– No, mi az? Nem tudja olvasni az írását?

– Igen – de mégsem, talán abbahagyjuk már.

– Miért? Most jön a legérdekesebb.

– Ezt kegyednek nem akarom elolvasni.

– Micsoda? Hát írhat ön olyan dolgot, amit egy leánynak nem szabad megtudni?

– Nem, nem. Akárki elolvashatja, csak én nem kegyed előtt.

A leány felkacagott, de nevetésében volt valami keserűség.

– Óh, énmiattam ne aggódjék ön. Olvastunk mi a nevelőintézetben olyan dolgokat, aminőkről ön nem is álmodott. Egyebeket közt az a régi szövetség volt közöttünk, hogy minden leány, aki férjhez megy, az intézetbeli barátnéinak írni fog egy levelet a nászéje után. Egész gyűjtemény volt már belőle.

– És ön is megígérte, hogy e gyűjteményt szaporítani fogja? – kérdezém én, ifjúi kedélyem egész felháborodásával.

A leánynak észre kellett venni arcomon az indulatot, mert a szemeit lesüté, s halkan rebegte:

– Attól függ, hogy kié leszek?

Aztán megint dévajul felkacagott.

– Előttem fel lehet olvasni az ön szerelmes jelenetét.

Határozottabban szóltam.

– „Nekem” nem lehet azt felolvasnom kegyed előtt.

Elértette, s nagyot nézett rám.

– Ön fél attól, hogy vallomásnak fogom venni? Talán attól is, hogy ki fogom érte nevetni?

– Nem! Ön nem fog engem kinevetni!

– Akkor mitől fél?

– Nem félek, csak várok.

– Mire vár?

– Arra, hogy számot tegyek a világban. Én most egy zérus vagyok.

– Aki férfi, az sohasem zérus.

– Nézze ön, ez a kis deszkabódé most az én egész birtokom; ez a halom papír az egész jussom a világhoz; de van a lelkemben valami erős láng, aminek a nevét meg nem mondhatom. Ez a láng elég arra, hogy valaki trónkövetelő legyen; de nem elég arra, hogy leánykérő legyen.

– Azt tudja ön, hogy én gazdag vagyok.

– Én még gazdagabb vagyok, mert én egy darab kenyérrel dúsan lakomázom s a szalmaágyon édesen alszom.

– No, hát nekem az is tetszik: A száraz kenyér meg a szalmaágy. Ön engem nem ismer. Belőlem csinálhat valaki ördögöt, ha mindjárt templomot épít is a számomra, s odatesz oltárkép helyett, és imádkozni jár hozzám. De tehet angyallá, akit igazán szeretek. S én is tudnék boldog lenni – akárhol: a pásztor gunyhójában, a vándorkomédiás ponyvasátorában, a katona bivouactüzénél, az iskolamester vedlett falú vályogviskójában, és álmodnám az üdvösségről a szalmaágyon!

S ezzel végigvetette magát az én takarótlan hárságyamon, két karját a feje fölé csapva.

Óh, mi észvesztő szép volt ekkor!

Áldás volt-e, vagy verés a sorsintéző hatalomtól rajtam, hogy én a lelkemmel is láttam, nemcsak a szememmel?

Más szerencsés halandó el nem szalasztotta volna megrabolatlanul e kedvező pillanatát a paradicsomvesztő mámornak. Senki sem volt ott rajtunk kívül, sem távol, sem közel, csak mi ketten: Ádám és Éva.

Ez a leány abban a néhány szóban az egész jövő életsorsát elmondta előttem – és én egy villámlobbanásnyi világnál, egy pillanat alatt láttam őt mindazokban a helyzetekben.

Odaültem a lábához a hárságyra, odanéztem a szemeibe. Azokban a félig lehunyt szemekben leskelődött a fenevadak legszilajabbika, mely több embert széjjeltép, összemarcangol, mint Kelet-India minden királytigrisei.

Csendesen beszéltem hozza:

– Akit én szeretek, az nekem nem rabnőm, hanem királynőm lesz. Én boldogságomat nem lopom, de kivívom. – Én annak, aki az én lelkemet megérti – ahogy a gazdagok gyöngyökkel, gyémántokkal árasztják el kedveseiket – én annak a feje körül glóriát fogok köríteni. – Az én hölgyemet tisztelni kell az egész világnak, – de legelöl