Gillian Flynn: Gone Girl

Copyright © 2012 by Gillian Flynn

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2014

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gillian Flynn: Gone Girl

Ballantine Books, New York, 2012

Fordította: Csonka Ágnes

ISBN: 978 963 598 404 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: pszichothriller

Brettnek, életem idősebb értelmének

és

Flynn-nek, életem fiatalabb értelmének

A szerelem maga a világ végtelen változékonysága; a hazugság, a gyűlölet, akár a gyilkosság is mind összefonódik benne; önnön ellentéteinek elkerülhetetlen kivirágzása, egy pompás rózsa, amely enyhe vérszagot áraszt.

Tony Kushner: The Illusion (Az illúzió)

ELSŐ RÉSZ

A FIÚ ELVESZÍTI A LÁNYT

NICK DUNNE

AZNAP

A feleségemre gondolva elsőre mindig a feje jut eszembe. Először is a formája. Amikor találkoztunk, a tarkóját pillantottam meg, és volt valami megkapó a formájában. Akár egy fényes, kemény kukoricamag vagy folyómederbeli kövület. Az ilyen fejet nevezték a viktoriánus korban szépen metszettnek. Könnyű elképzelni alatta a koponyát.

Az ő fejét bárhol megismerném.

És azt, ami benne van. Az is gyakran bevillan: az elméje. Az agya, a számtalan tekervény, ahol a gondolatok megannyi gyors, eszeveszett százlábú módjára futkosnak fel-alá. Mint egy gyerek, elképzelem, hogy felnyitom a koponyáját, legombolyítom az agytekervényeit, átrostálom, igyekszem elkapni és gombostűre tűzni a gondolatait. Min gondolkodsz, Amy? A kérdés, amit házasságunk során legtöbbször tettem fel, ha nem is fennhangon, és nem annak címezve, aki választ adhatott volna rá. Szerintem minden házasságban ezek a kérdések tornyosulnak viharfelhőkként: Min gondolkodsz? Hogy érzed magad? Ki vagy te? Mit tettünk mi egymással? Mit fogunk tenni ezután?

A szemem pontban reggel hatkor pattant fel. Semmi madárszárnyverdesés, semmi szelíd pislogás az öntudat felé. Mechanikus ébredés. A szemhéjak kísérteties kattanása, akár egy hasbeszélő bábé: a világ fekete, aztán egyszerre: showtime! Az órán ez állt: 6:00 – ott virított az orrom előtt, ezt láttam meg elsőre. 6:00. Különös érzés fogott el. Ritkán eszméltem ilyen kerek időpontban. Összevissza ébredő ember voltam: 8:43, 11:51, 9:26. Nem akadt semmi riasztó az életemben.

Abban a pillanatban, 6:00-kor a nap felbukkant a láthatárt betöltő tölgyfasor felett, és megmutatkozott a maga dühödt nyári istenség valójában. Tükröződő fénye megcsillant a folyón a házunk felé, a hosszú, lángoló ujj rám mutatott a lenge hálószobafüggönyön keresztül. Vádlón: Megláttak. Látni fognak.

Az ágyban henteregtem, a mi New York-i ágyunkban itt, az új házban, amit még mindig új háznak hívtunk, bár már két éve költöztünk. Egy bérelt ingatlan a Mississippi folyó partján, egy épület, amelyről ordít a kertvárosi újgazdagság. A hely, ahová gyerekkorom óta vágytam a város régimódi, kétszintes, bolyhos szőnyeges feléből, és ami azonnal ismerősnek látszik: generikusan nagyszabású, jellegtelen, új, új, új ház, amiről tudni lehetett, az én feleségem megveti – és meg is vetette.

– Levegyem a lelkemet, mielőtt belépek? – Az első mondata, miután megérkeztünk. Kompromisszum volt: ragaszkodott ahhoz, hogy béreljünk, ne vásároljunk ingatlant az én apró, Missouri állambeli szülővárosomban, mert abban reménykedett, hogy nem sokáig kell itt maradnunk. Kiadó házakat viszont kizárólag ebben a félbehagyott lakóparkban találtunk: miniatűr szellemváros, megannyi, bank által visszavett, recessziótól sújtott, árleszállított hodály; ez a negyed már azelőtt bezárt, hogy megnyílt volna. Kompromisszum volt, de Amy a legkevésbé sem annak fogta fel. Az én rigolyámnak, amellyel őt büntettem: utálatos, önző mellbe szúrásnak. Ősember módjára magammal vonszoltam egy városba, ami ellen ő egészen addig hadakozott, és olyan házban kellett élnie, amiből mindig is gúnyt űzött. Szerintem nem valódi kompromisszum, amelyet csak az egyik fél tart annak, de a mi kompromisszumaink általában ilyenek voltak. Egyikünk mindig dühös volt. Általában ő.

Ezért a sérelemért ne engem okolj, Amy. A Missouri Sérelemért. Okold a gazdaságot, a balsorsot, a szüleimet, a tieidet, okold a netet, vagy akik használják. Újságíró voltam. Tévéről, filmekről, könyvekről írtam. Akkoriban, amikor az emberek még elolvasták, amit papírra nyomtattak, amikor még érdekelt valakit, mit gondolok. A kilencvenes évek végén érkeztem New Yorkba, az aranykor már leáldozóban volt, bár ezt akkor még senki sem sejtette. A városban nyüzsögtek az újságírók, valódi szerzők, mert még léteztek magazinok, valódi magazinok, méghozzá egy csomó. Az internetet, akár valami egzotikus házi kedvencet akkoriban még a sajtópiac egyik sarkában tartották rövid pórázon – lökjünk elé egy kis tápot, nézzük, hogy táncol, ó, milyen aranyos, ez biztos nem fogja átharapni a torkunkat éjszaka. Gondoljanak csak bele: akkoriban a friss diplomás srácok New Yorkba mentek, és pénzt kaptak azért, hogy írjanak. El sem tudtuk képzelni, hogy a pálya, amelyen elindultunk, egy évtizeddel később megsemmisül.

Tizenegy éven át volt állásom, aztán pedig nem, ilyen gyorsan történt. A magazinok országszerte elkezdték lehúzni a rolót, ledöntötte őket a lábukról a váratlan fertőzés, amit a romokban heverő gazdaság hozott magával. Az íróknak (a magamfajta szerzőknek: a feltörekvő regényíróknak, elméleti gondolkodóknak, azoknak, akiknek az agya nem működik elég gyorsan a bloghoz, linkhez, tweethez, vagyis a vén, makacs nagypofájúaknak) harangoztak. Akár a női kalaposoknak vagy az ostorgyártóknak, nekünk is lejárt az időnk. Három héttel azután, hogy engem kirúgtak, Amyt is elbocsátották. (Most érzem, hogy a vállam felett beleolvas ebbe, gúnyosan mosolyogva, mennyi időt töltök a saját karrierem, a saját szerencsétlenségem taglalásával, míg a vele történteket egyetlen mondattal intézem el. Erre mondaná azt, hogy tipikus. Jellemző Nickre, így fogalmazna. Folyton ezt hajtogatta: jellemző Nickre, hogy… És bármi is következett utána, ami jellemző rám, csak rossz lehetett.) Két állástalan felnőtt, heteken át ténferegtünk pizsamában és zokniban a barna téglás brooklyni sorházunkban, nem vettünk tudomást a jövőről, a bontatlan borítékokat szétszórtuk az asztalon és a kanapén, délelőtt tízkor fagylaltot ettünk, és nagyokat aludtunk délután.

Aztán egy nap megcsörrent a telefon. Az ikertestvérem hívott. Margo már egy évvel azelőtt hazaköltözött New Yorkból, mert lapátra tették – mindenben egy lépéssel előttem jár a csaj, még a balszerencsében is. A jó öreg North Carthage-ből hívott, Missouriból, a szülői házunkból, és a hangját hallgatva láttam magam előtt tízéves korában, sötét hajjal, kantáros rövidnadrágban a nagyszüleink hátsó stégjén ülve, ferdén, akár egy régi párna, pipaszárlábának halszerű, fehér bőre körül áramlott a víz – milyen tökéletesen, teljesen higgadt volt már gyermekként is.

Go még a dermesztő hírt is meleg, kissé reszelős hangon közölte: mindenkinél szívósabb anyánk haldoklik. Apánk is már majdnem távozott az élők sorából – (undok) agya, (nyomorult) szíve egyaránt homályba borult, miközben a nagy szürke ismeretlen felé tartott, de anyánk készült megelőzni őt. Hat hónapja, talán egy éve lehetett hátra. Tudtam, Go egyedül ment el az orvoshoz, ahol szorgalmasan jegyzetelt rendetlen kézírásával, és most a könnyeivel küszködve igyekezett megfejteni a sorokat. Dátumok és dózisok.

– A francba, lövésem sincs, mit írtam ide, ez kilences? Van ennek egyáltalán értelme? – kérdezte, én pedig félbeszakítottam. Lett egy feladat, egy cél, a testvérem a tenyerén kínálta, akár egy szelet kenyeret. Kis híján elsírtam magam a megkönnyebbüléstől.

– Hazamegyek, Go. Hazaköltözünk. Nem kell egyedül végigcsinálnod ezt az egészet.

Nem hitt nekem. Hallottam a lélegzetvételét a vonal túlsó végén.

– Komolyan beszélek, Go. Miért ne? Itt nincs semmi.

Hosszú kilégzés.

– Na és Amy?

Ez az, amit nem gondoltam át alaposan. Azt hittem, egyszerűen fogom az én New York-i feleségemet az ő New York-i érdeklődésével, New York-i büszkeségével, elszakítom a New York-i szüleitől – hátat fordítunk Manhattan lüktető, izgalmas jövőországának –, áttelepítem egy missouri kisvárosba, és minden rendben lesz.

Akkor még nem tudtam, micsoda ostobaság, mekkora elbizakodottság, és igen, mennyire jellemző Nickre ez a meggyőződés. Hogy mennyi szenvedést hoz majd.

– Amyvel nem lesz gond. Amy… – Itt kellett volna azt mondanom, hogy „Amy szereti anyát”. De nem mondhattam azt Gónak, hogy a feleségem szereti anyánkat, mert még ennyi idő után is alig ismerte. Keveset találkoztak, akkor is mindketten zavarban érezték magukat. Amy utána napokig boncolgatta a beszélgetéseiket.

– És azt hogy értette, amikor…? – Mintha az anyám egy ősi tundrai törzsből érkezett volna nyers jakhússal meg pár gombbal felpakolva, és cserében olyat akart a menyétől, amit az nem tudott megadni neki.

Amyt nem érdekelte a családom, nem akarta megismerni a szülővárosomat, de én valami oknál fogva mégis azt hittem, jó ötlet a hazaköltözés.

Reggeli leheletem melegítette a párnát, és magamban témát váltottam. Ez a nap nem a kétkedésé, a megbánásé, hanem a cselekvésé lesz. A földszintről már szinte elfeledett zajt hallottam: Amy reggelit készített. Fa szekrényajtókat csapkodott (bumm-durr!), bádog és üveg tárolóedényekkel zörgött (zizz-csörr!), fémfazekakat és vasserpenyőket tologatott és válogatott (zörr-csossz!). Hangolt a konyhai zenekar, erélyesen csörömpölt a végkifejlet felé, egy tortaforma gurult végig a padlón, fémesen pengő hangon ütődött a falnak. Valami nagyszabású volt születőben, valószínűleg palacsinta, mert a palacsinta különlegesség, és ezen a napon Amy valami különlegeset akart készíteni.

Az ötödik házassági évfordulónkra.

A lépcső széléhez araszoltam, és a fülemet hegyeztem, meztelen lábujjaimat a süppedős szőnyegpadlóba mélyesztve, amit Amy elvből gyűlölt, és próbáltam eldönteni, készen állok-e arra, hogy lemenjek hozzá. A konyhában állt, mit sem sejtve a dilemmámról. Egy ismerős, melankolikus dallomot dúdolt. Igyekeztem kivenni, mi lehet – népdal? altató? –, azután rájöttem, hogy a M*A*S*H főcímzenéje. Az öngyilkosság nem fáj. Elindultam lefelé.

Megálltam az ajtóban, és néztem a feleségemet. Bézsszőke haját összefogta, lófarka vidáman lengett, akár egy ugrókötél, és szórakozottan szopogatta megégetett ujját dúdolás közben. Folyton dúdolt magában, és egészen egyedülálló módon hallotta félre a dalszövegeket. Az első randinkon egy Genesis-szám ment a rádióban: „She seems to have invisible touch, yeah.” Amy pedig azt zümmögte helyette: „She takes my hat and puts it on the top shelf.” Amikor megkérdeztem, miért hiszi, hogy amit énekel, akár csak távolról, megközelítőleg emlékeztet az eredetire, azt felelte, mindig úgy képzelte, hogy a számban szereplő nő igazán szereti a férfit, mert a felső polcra teszi a kalapját. Akkor már tudtam, hogy tetszik nekem, nagyon tetszik ez a lány, aki mindent meg tud magyarázni.

Van abban valami nyugtalanító, ha az embert fagyosság járja át, amikor egy szívet melengető emléket idéz fel.

Amy a serpenyőben sistergő palacsintát nézte, és lenyalt valamit a csuklójáról. Diadalmasnak látszott, igazi feleségnek. Ha átölelem, áfonya- és porcukorillatot éreztem volna.

Észrevette, hogy ott leskelődöm gyűrött bokszeralsómban, kócos hajjal. A konyhapultnak támaszkodott, és megszólalt:

– Helló, szépfiú!

Düh és rémület kúszott felfelé a torkomon. Arra gondoltam: Oké, rajta!

Jól elkéstem a munkából. A húgommal együtt nagy ostobaságot követtünk el azzal, hogy hazaköltöztünk. Megtettük, amit mindig is terveztünk. Nyitottunk egy bárt. Amytől kértünk kölcsön, nyolcvanezer dollárt, ami régen aprópénz lett volna neki, de akkoriban már rengeteget számított. Megesküdtem, hogy kamatostul visszafizetem neki. Nem leszek olyan ember, aki a feleségétől kér kölcsön – szinte láttam, ahogy apám már a gondolatra is lebiggyeszti a száját. Hát, sokféle ember van, hangzott a leglesújtóbb mondása; a második felét nem tette hozzá: és te a rosszfélék közül való vagy.

Valójában praktikus döntés volt, okos üzleti húzás. Mindkettőnknek új karrier után kellett néznünk; én emellett döntöttem. Egy nap majd Amy is választ, vagy mégsem, de addig is itt a bevétel, a vagyonkezelő alapjából maradt tartalék. Az új építésű, hatalmas lakóingatlanhoz hasonlóan a bár is szimbolikus szereplője gyerekkori emlékeimnek – egy hely, ahová csak felnőttek járnak, és ott felnőttes dolgokat csinálnak. Talán ezért ragaszkodtam ahhoz, hogy megvegyük, miután megfosztottak a megélhetésemtől. Emlékeztet arra, hogy mindennek ellenére felnőtt vagyok, érett férfi, hasznos emberi lény, pedig elveszítettem a karrieremet, amitől annak érezhettem magamat. Nem fogom újra elkövetni a hibát: az újságírók egykori népes gárdáit tovább tizedeli az internet, a recesszió, az amerikai közvélemény, amely inkább tévét néz, videójátékozik, vagy elektronikus úton közli barátaival, hogy, izé, de gáz, esik! Olyan alkalmazás nincs, ami ugyanazt tudja, mint egy whisky egy meleg napon egy hűvös, sötét bárban. Inni mindig akar majd a világ.

A mi bárunk egy sarkon áll, esetleges, vegyes dizájnnal. A legszebb benne a masszív Viktória korabeli italpult, sárkányfejek és angyalarcok emelkednek ki a tölgyfából – egy extravagáns famunka ezekben a silány, műanyag időkben. A helyiség többi része valóban silány, minden évtizedből a legócskább dizájnelemeket vonultatja fel: az Eisenhower-korszak linóleumpadlója égett pirítósként felpöndörödő szélekkel; kétes, lambériás falak egyenesen egy hetvenes évekbeli házipornóból; a halogén állólámpák akaratlan tisztelgés a kilencvenes évek kollégiumi szobái előtt. Az összhatás különös módon otthonos – nem is annyira bár benyomását kelti, inkább egy jóindulatúan elhanyagolt, felújítandó lakásra emlékeztet. És kedélyes is: a parkolónk közös a helyi tekepályáéval, és valahányszor kinyílik az ajtónk, a dőlő bábuk robaja ünnepli a vendég érkezését.

A bárnak a Bár nevet adtuk.

– Mindenki azt hiszi majd, hogy ironikus, és nem a kreativitás teljes hiányát tükrözi – érvelt a húgom.

Igen, azt hittük, mi vagyunk az agyas New York-iak, és a név olyan poén, amit senki más nem fog érteni, legalábbis úgy nem, ahogy mi ketten. Elvontan nem. Magunk elé képzeltük a helyieket, akik egyszerűen nem fogják: miért a Bár a neve? Persze a legelső vendégünk, ősz hajú nő bifokális szemüvegben és rózsaszín melegítőben megszólalt:

– Tetszik a név. Mint az Álom luxuskivetelben filmben, amikor Audrey Hepburn macskáját Macskának hívják.

Ezután már sokkal kevésbé éreztük magunkat felsőbbrendűnek, és ez jó volt.

Befordultam a parkolóba. Megvártam, hogy felhangozzon egy találat robaja a tekepálya felől – köszönöm, köszönöm, barátaim –, és kiszálltam a kocsiból. Elgyönyörködtem a környékben, még mindig nem tudtam betelni a cseppet sem hivalkodó látvánnyal: a sárga téglás, zömök postahivatallal az út túloldalán (szombatonként újabban zárva), a szerény drapp irodaépülettel lejjebb az utcán (zárva, és pont). A település nem virágzott, már nem, régóta nem. A fenébe is, még csak eredetinek sem nevezhető, mivel Missouri államban két Carthage is van – a mienk hivatalos neve North Carthage, amiről azt lehetne hinni, testvérvárosok. Több száz kilométerre vannak egymástól, és ez kisebb is: fura, ötvenes évekbeli városka, amely közepes méretű kertvárossá dagadt, és ezt fejlődésnek nevezte. Itt nőtt fel anyám, itt nevelt fel minket Góval, így azért lett némi történelme. Legalábbis számomra.

A bár felé haladva a parkoló gazzal felvert aszfaltján át lenéztem az úton, és megláttam a folyót. Mindig szerettem a városunkban, hogy nem a Mississippire néző biztonságos kiszögellésre épült, hanem magára a folyóra. Lesétálhatnék a partig, és egyenesen belegyalogolhatnék, alig egyméteres zuhanás, és máris úton vagyok Tennessee felé. Az összes belvárosi épületen ott láthatóak a kézzel rajzolt vonalak: az 1961-es, 1975-ös, 1984-es, 1993-as, 2007-es, 2008-as, 2011-es árvíz szintje. És így tovább.

A folyó most nem áradt, de a habzó sodrás sietve futott tova. A vízzel egy ütemben a parton hosszú libasorban férfiak haladtak földre szegezett tekintettel, megfeszített vállal igyekeztek a semmibe. Néztem őket, és az egyik hirtelen felnézett rám, az arca árnyékban maradt; ovális feketeséget láttam. Elfordultam.

Nyomban sürgető késztetést éreztem, hogy bemenjek. Húsz lépés után verejték gyöngyözött a nyakamon. A nap még most is dühödt szemként meredt le rám az égről. Megláttak.

A gyomrom összeszorult, szaporázni kezdtem a lépteimet. Innom kellett valamit.

AMY ELLIOTT

2005. JANUÁR 8.

NAPLÓBEJEGYZÉS

Tra és lalla! Egy épp örökbe adott árva gyerek mosolyával írom ezt. Szégyellem, milyen boldog vagyok, mint valami színes képregényben: a lófarkas tinilány telefonál, a fejem feletti szövegbuborékban pedig az áll: Megismerkedtem egy sráccal!

Pedig így van. Ez gyakorlati, tapasztalati igazság. Megismerkedtem egy sráccal, egy remek, klassz pasival, egy szórakoztató, menő csávóval. Vázolom a jelenetet, mert megérdemli, hogy megörökítsük az utókor számára (jaj, ne, ennyire azért nem vagyok elszállva, utókor, ne már!). Na de mégis. Már elmúlt szilveszter, de még nagyon új az év. Tél van: korán sötétedik, rettentő a hideg.

Carmen, újdonsült barátnőm – fél- vagy alig-barát, az a fajta, akivel nem lehet lemondani a találkozót – rábeszélt, hogy menjünk ki Brooklynba, egy újságíróbuliba. Mármost, én bírom az újságíróbulikat, bírom az újságírókat, a szüleim írók, én magam is újságíró vagyok. Még most is imádom odafirkantani ezt a szót – ÚJSÁGÍRÓ – minden nyomtatványra, kérdőívre, iratra, ahol a foglalkozásomat kell kitölteni. Jó, nem a Napi Fontos Témákról írok, hanem személyiségteszteket állítok össze, de szerintem ettől még nyugodtan nevezhetem magam újságírónak. Arra használom a hetilapot, hogy képezzem magam: csiszoljam a stílusomat, gyűjtsem a részleteket, a megfigyeléseket. Hogy láttassak, ne pedig leírjak, meg a többi szakmai baromság. (Örökbe adott árvagyerek-mosoly: ez azért nem rossz, igaz?) De most komolyan, szerintem a kvízkérdéseim alapján legalábbis tiszteletbeli újságírónak számítok. Ugye?

Az ilyen partikon igazán tehetséges szerzők között találod magad, akik rangos, tekintélyes lapoknál és folyóiratoknál dolgoznak. Te csupán kvízeket írsz női magazinokba. Ha valaki megkérdezi, mi a foglalkozásod,

a) zavarba jössz, és azt feleled: „Á, csak teszteket szerkesztek, marhaságokat!”

b) ellentámadásba lendülsz: „Most is lapnál dolgozom, de épp váltani akarok, valami komolyabb, nagyobb feladatra vágyom – miért, te mivel foglalkozol?”

c) büszkén felvállalod a munkádat: „Személyiségteszteket állítok össze a pszichológiadiplomámmal szerzett tudás alapján, ja, és még egy érdekesség: rólam mintázták egy népszerű gyerekkönyvsorozat főhősét, biztos te is ismered a Csodálatos Amyt. Ja, úgyhogy bekaphatod, te sznob pöcs!

A válasz: C, egyértelműen a C.

Szóval a buli Carmen egyik jó barátjánál lesz, aki filmekről ír egy mozimagazinnak, és Carmen szerint nagyon mókás pasi. Egy pillanatig aggódom, hogy össze akar hozni minket: engem nem érdekel olyan pasi, akivel összehoznak. Engem lesből kell lerohanni, rajtam kell ütni, vad szerelem-sakál módjára. Másként túlzottan zavarban vagyok. Érzem magamon, hogy próbálok kedvesen viselkedni, aztán még jobban rápakolok, hogy feledtessem az álkedvességet, és máris átváltoztam Liza Minnellivé: harisnyában és flitteres dresszben táncolok, és könyörgök, hogy szeressenek. Keménykalapban, dzsesszes kéztartással, villogó fogsorral.

De nem: ahogy Carmen erről a haverjáról áradozik, rájövök, neki tetszik. Jól van.

Felkapaszkodunk háromemeletnyit a roggyant lépcsőn, és az újságírók testmeleg áradatába érkezünk: rengeteg fekete keretes szemüveg, tépett frizura és műwesterning és cirmos garbó, rövid fekete gyapjúkabátok a kanapéra dobva, a padlóra csúszva, az egyik repedezett festésű falon A szökés című film német nyelvű posztere díszeleg (Ihre Chance war gleich Null!). A hangszórókból a Franz Ferdinand szól: Take Me Out.

A kártyaasztalt, amin az összes üveg áll, kisebb tömeg veszi körül, pár korty után mindenki újratölti a poharát, tekintve, hogy már alig maradt alkohol. Odafurakodok, műanyag poharamat kéregető módjára tartom be középre, mire egy Space Invaders-pólót viselő, kedves arcú sráctól pár zörgő jégkockát és egy löttyintés vodkát kapok.

Ha valaki nem szalad el piáért, hamarosan ráfanyalodunk a halálos kinézetű zöldalmalikőrre, amit a házigazda viccnek szánt, márpedig valószínűtlennek látszik, hogy valaki elinduljon, láthatólag mindenki úgy gondolja, az előző körben is ő ment le. Látványosan januári buli, mindenki eltelt az ünnepektől, és torkig van az édességgel, egyszerre lusta és ingerült. Egy buli, ahol túl sokat isznak, körmönfont vitákat provokálnak, és a nyitott ablakon át fújják ki a füstöt, pedig a házigazda kérte, ne bagózzanak bent. Az ünnepek alatt már ezernyi bulin beszéltünk egymással, nem maradt semmi mondanivalónk, kollektív unalom szállt ránk, de nem akarunk visszamenni a januári fagyba, a csontjaink még most is sajognak a hideg metrólépcsőtől.

Carment elragadta tőlem a házigazda-udvarlója – elmélyülten beszélgetnek a konyha sarkában, felhúzott vállakkal, egymás felé fordított arccal, szív alakban. Jó. Az jár a fejemben, enni kéne, hogy csináljak valamit azonkívül, hogy a szoba közepén állok, és mosolygok, mint az új gyerek az ebédlőben. De szinte minden elfogyott. Némi chipsmorzsa maradt egy hatalmas műanyag tál alján. Egy bolti papírtálcán ványadt répák, göcsörtös zellercsíkok hevernek, mellettük a dohányzóasztalon ondóra emlékeztető, érintetlen mártás egy tálban, több szál cigi szétszórva körülötte, akár a zöldséghasábok. Belekezdek a szokásos játékomba: mi lenne, ha leugranék a színházi páholyból? Mi lenne, ha lesmárolnám a szemben ülő hajléktalant a metrón? Mi lenne, ha a padlóra telepednék ebben a buliban, és megennék mindent arról a papírtálcáról, még a cigit is?

– Nehogy megegyél bármit is onnét! – szólal meg. Ő az (bumm-bumm-BUMM!), de én még nem tudom, hogy ő az (bumm-bumm-bumm!). Csak azt tudom, hogy egy pasi, aki hajlandó szóba állni velem, pökhendi modorát úgy viseli, mint egy ironikus feliratú pólót, csak jobban áll neki. Az a fajta pasi, aki érezteti, hogy sok nővel bújik ágyba, aki szereti a nőket, aki rendesen meg tudna dugni. De jó lenne, ha valaki rendesen megdugna! Úgy tűnik, a szerelmi életemben háromfajta férfi váltogatja egymást: procc elitegyetemisták, akik Fitzgerald-regényhősöknek képzelik magukat; sima modorú Wall Street-i arcok, akiknek dollárjel villog a szemében, a fülében és a szájában; vagy érzékeny entellektüelek, akik annyira tudatosak, hogy semmi sem tűnik komolynak mellettük. A Fitzgerald-típus hatástalanul pornósra veszi a figurát az ágyban, sok a zaj és az akrobatikus póz, kevés eredménnyel. A pénzügyes pasik bedühödnek és lekókadnak. Az entellektüelek úgy kúrnak, mintha math rockot komponálnának: az egyik keze itt penget egy kicsit, az ujja egy jó basszusritmust dobol másutt… Pont úgy beszélek, mint egy kurva, nem? Egy pillanat, összeszámolom, hány volt… Tizenegy. Nem is rossz. Mindig úgy gondoltam, tizenkettőnél kéne megállni, az egy szép, megbízható szám.

– De most komolyan – folytatja a 12-es. (Hah!) – El a tálcától! James maximum három élelmiszeripari terméket tart a hűtőjében. Kaphatsz mustáros olívát. Igaz, csak egy bogyó van.

Igaz, csak egy bogyó van. Ez a mondat csak egy kicsit mókás, de máris sajátpoén-jellege van, ami a nosztalgikus hangulatú ismétlésektől egyre mókásabbnak hat majd. Arra gondolok: egy év múlva a Brooklyn hídon sétálunk naplementekor, és egyikünk odasúgja: „Igaz, csak egy bogyó van”, és jót nevetünk. (Aztán észbe kapok. Borzalmas. Ha tudná, hogy már most az egy év múlvánál tartok, elrohanna, nekem pedig kötelességem lenne biztatni, fusson gyorsabban.)

Beismerem, főként azért mosolygok, mert tök jó pasi. Zavarba ejtően vonzó, az a fajta, akitől az ember szeme kiguvad, akinek legszívesebben feltenné a nyilvánvaló kérdést: „Te ugye tudod, milyen jól nézel ki?” – aztán folytatni a beszélgetést. Lefogadom, a többi pasi utálja: úgy fest, mint egy nyolcvanas évekbeli tinifilm gazdag antihőse, aki terrorizálja az érzékeny, antiszociális főszereplőt; az, akit képen dobnak egy tortával, akinek tejszínhab csöpög a felhajtott gallérjáról, miközben az egész menza éljenez.

A viselkedése viszont egész más. A neve Nick. Imádom. Ettől rendesnek és szokványosnak tűnik. Amikor bemutatkozik, megjegyzem:

– Végre egy rendes név!

Felderül, és kapásból rávágja:

– Nick a srác, akivel jólesik egy sör bárhol, aki nem bánja, ha a kocsijába rókázol. Nick!

Borzalmas szóviccekkel bombáz. A filmes utalásainak nagyjából a háromnegyedét értem. Inkább a kétharmadát. (Emlékeztető: kivenni a Tuti dolgot DVD-n.) Kérés nélkül újratölti a poharam, és valahonnan szerez még a jóféle italból. Máris jogot formált rám, kitűzte a zászlót: én értem ide először, enyém a csaj, az enyém. Jó érzés territóriumnak lenni egy sor ideges, tisztelettudó posztfeminista férfi után. Szép a mosolya; macskás. Úgy mosolyog rám, hogy azt várom, mindjárt sárga Csőrike-tollakat köpköd. Nem kérdezi, mi a foglalkozásom, ami nem baj, és ez új nekem. (Újságíró vagyok, mondtam már?) Folyamként hömpölygő Missouri állambeli akcentussal beszél hozzám; Mark Twain gyerekkori otthona, a Tom Sawyer ihletője, Hannibal városa mellett született és nevelkedett. Azt meséli, kamaszkorában egy gőzhajón dolgozott, ahol a turisták dzsesszt hallgattak, és vacsoráztak. És amikor nevetek rajta (pimasz, pimasz New York-i lány, aki még sosem merészkedett el a hatalmas, ormótlan államokig, oda, ahol a Sok Másik Ember lakik), és elmondja, hogy Missoura varázslatos hely, a legszebb az egész világon, nincs nála szebb. A tekintete huncut, a szempillája hosszú. Látom, milyen lehetett kisfiúként.

Együtt taxizunk haza, az utcalámpák szédítő árnyakat vetnek, a kocsi olyan gyorsan megy, mintha üldöznének minket. Éjjel egykor szaladunk bele New York egyik megmagyarázhatatlan forgalmi dugójába tizenkét saroknyira a lakásomtól, így hát kicsusszanunk az autóból a fagyba, a nagy Most Mi Lesz?-be, és Nick hazakísér, a keze a derekamon, az arcunk döbbent a hidegtől. Ahogy befordulunk a sarkon, a helyi pékségbe épp porcukrot hoznak, hordószámra öntik be a pincébe, akár a cementet, és nem látunk mást, csak a szállítómunkások körvonalait az édes, fehér hidegben. Az utcában porcukor száll, Nick magához húz, és megint rám mosolyog azzal a mosollyal, aztán két ujja közé fogja az egyik hajfürtömet, végigsimít rajta, és kétszer megrántja, mintha egy csengőzsinórt húzna meg. A szempilláján fehér por ül, és mielőtt hozzám hajol, letörli a cukrot az ajkamról, hogy engem ízleljen meg.

NICK DUNNE

AZNAP

Szélesre tártam a bár ajtaját, beléptem a sötétségbe, és aznap először mélyet lélegeztem, beszippantottam a cigaretta- és sörszagot, a kilöttyent whisky fűszeres illatát, az állott pattogatott kukorica bukéját. Egyetlen vendég volt odabent, a helyiség legtávolabbi sarkában üldögélt: egy Sue nevű idősebb nő, aki mindig csütörtökönként tért be hozzánk a férjével, egészen addig, amíg a férfi meg nem halt. Három hónapja. Sue azóta egyedül jött minden csütörtökön, nem is annyira beszélgetni, inkább egy sör mellett üldögélve keresztrejtvényt fejteni, megőrizve a rituálét.

A húgom a pult mögött állt csatokkal a hajában, akár egy jó tanuló kislány, a karja rózsaszínű volt, ahogy a söröspoharakat alámerítette a forró mosogatólébe. Gónak karcsú és különös arca van, de ez nem jelenti, hogy csúnya. Kell egy másodperc, hogy az ember befogadja a vonásait: a széles állat, a fitos, csinos orrot, a sötét, kerek szempárt. Ha ez egy régi film volna, a férfi most hátratolná széles karimájú kalapját, és füttyentene: Micsoda spiné! Egy harmincas évekbeli filmvígjáték hősnőjének arca nem értelmezhető egykönnyen manapság, a tündérek és hercegnők korában, de az együtt töltött évek során megtanultam, hogy a férfiaknak tetszik a húgom, méghozzá nagyon, és ettől különös módon egyszerre vagyok büszke és bizalmatlan, mint minden báty.

– Lehet még kapni paprikás felvágottat? – szegezte nekem a kérdést üdvözlés gyanánt, fel sem pillantva, egyszerűen tudta, hogy én vagyok az, engem pedig elöntött a megkönnyebbülés hulláma, amit a láttán mindig érzek: lehet, hogy nem mennek túl fényesen a dolgok, de azért nincs nagy baj.

Go húgom. Annyiszor mondtam már ki ezt, hogy a valódi szavak helyett megnyugtató mantra lett belőle: Gohúgom. A hetvenes években születtünk, amikor az ikreket még ritkaságnak, kicsit varázslatosnak tartották: az egyszarvú unokatestvéreinek, az erdei manók rokonainak. Még az ikertelepátia is működik közöttünk. Go tényleg az egyetlen ember a világon, aki előtt teljesen önmagam lehetek. Nem érzem szükségét, hogy elmagyarázzam, mit miért teszek. Nem pontosítok, nem kételkedem, nem aggódom. Nem mondok el neki mindent, már nem, de messze neki mondok el a legtöbbet. Annyit, amennyire képes vagyok. Kilenc hónapot töltöttünk egymásnak háttal, egymást fedezve. Élethosszig tartó szokássá vált. Sosem számított, hogy lány, ami furcsa egy ilyen erősen feszélyezett gyerek esetében, amilyen én vagyok. Mit mondhatnék? Go egyszerűen mindig jó fej volt.

– Paprikás felvágottat? Az olyan, mint a löncshús, nem? Szerintem lehet.

– Akkor vegyünk – felelte. Felvonta az egyik szemöldökét. – Nagyon kíváncsi vagyok rá.

Kérdés nélkül Pabstot csapolt nekem egy kétes tisztaságú korsóba. Amikor észrevette, hogy a maszatos peremet bámulom, a szájához emelte, lenyalta a koszt, és nyálfoltot hagyott rajta. Határozott mozdulattal tette le elém a sört.

– Így jobb, hercegem?

Go szilárd meggyőződése, hogy a szüleinktől én mindenből a legjobbat kaptam, mert én vagyok a fiú, akit terveztek, az egyetlen gyermek, akit megengedhettek maguknak, ő pedig a bokámba kapaszkodva lopózott ki ebbe a világba, hívatlan vendégként. (Apám szemében különösképp hívatlan vendégként.) Úgy hiszi, egész gyerekkorát sorsára hagyva töltötte, ő egy szánandó lény, akinek csak levetett holmik jutottak, és elfelejtették aláírni az üzenőjét. Miatta kellett összehúzni a nadrágszíjat, és általánosságban bánták a létezését. Ebben van némi igazság, bármennyire is fáj beismernem.

– Igen, mocskos kis jobbágyom – feleltem királyi legyintéssel.

A söröm fölé hajoltam. Le kellett ülnöm, hogy igyak egyet. Vagy inkább hármat. Az idegeim még mindig pattanásig feszültek a reggeltől.

– Mi van veled? – kérdezte. – Tiszta idegnek látszol. – Rám fröcskölt egy kicsit a mosogatóléből, több vizet, mint habot. Bekapcsolt a légkondi, a szele a hajunkat borzolta. A kelleténél több időt töltöttünk a bárban. Ez lett a mi sosemvolt gyerekkori klubházunk. Tavaly egy részeg estén kinyitogattuk a tárolódobozokat anyánk pincéjében, aki még élt, de már közel járt a vég. Vigaszra volt szükségünk, és hangos ááák és úúúk közepette, dobozos sört kortyolgatva elővettük a játékokat és a társasokat. Karácsony augusztusban. Anya halála után Go beköltözött a régi házunkba, aztán lassan, egyesével átvittük a játékainkat a bárba: egyik nap egy Eperke-baba, immár illat nélkül ült az egyik bárszéken (én adtam Gónak). Máskor egy apró Hot Wheels El Camino kocsi bukkant fel a polcon, egyik kereke hiányzott (Go adta nekem).

Arra gondoltunk, hogy társasjátékestet indítunk, bár a vendégeink többsége túl öreg volt, hogy az Éhes vízilovakkal vagy Az élet játékával nosztalgiázzon, ahol apró műanyag kocsikban apró, műanyag, gombostűfejű feleségek és gombostűfejű kisbabák ültek. Nem bírtam visszaemlékezni, hogyan lehetett megnyerni. (A nap mély értelmű Hasbro-kérdése.)

Go újratöltötte a korsómat, és a sajátját. A bal szemhéja kicsit megereszkedett. Pontosan dél volt, 12:00, és azon tűnődtem, vajon mióta iszik. Rögös évtized állt mögötte. Húgom, a spekuláns, akibe egy űrkutató agya és egy rodeós lelke szorult, abbahagyta az egyetemet, és a kilencvenes évek végén Manhattanbe költözött. Az első netes vállalkozók egyike volt – két éven át őrült pénzeket keresett, azután 2000-ben kipukkadt a lufi. Go rendíthetetlen nyugalommal fogadta. Közelebb volt a húszhoz, mint a harminchoz, nem jelentett problémát. Második felvonásként lediplomázott, és belépett a befektetési bankárok szürke öltönyös világába. Középvezetőként dolgozott, nem volt nagymenő, és hibás sem semmiben, mégis elveszítette az állását – méghozzá hamar – a 2008-as pénzügyi válság következtében. Nem is tudtam, hogy otthagyta New Yorkot, amíg fel nem hívott anya házából: Feladom. Könyörögtem, hízelegtem neki, jöjjön vissza, de a vonal túlsó végén sértett csend támadt. Miután letettem, aggódva elzarándokoltam a lakásához a Boweryn, és megláttam Garyt, a kedvenc fikuszát, elszáradva, sárgán a tűzlépcsőn, és tudtam, hogy többé nem tér vissza.

Úgy tűnt, a bár felvidítja. Vezette a könyvelést, csapolta a sört. Rájárt a borravalós üvegre, de végül is többet dolgozott nálam. Sosem beszéltünk a régi életünkről. Mi voltunk a két Dunne, akiknek annyi, és ez furcsamód elégedettséggel töltött el.

– Na, mi a helyzet? – szólalt meg Go, a szokásos módon kezdve a beszélgetést.

– Áh.

– Mi az, hogy áh? Áh, szar? Szarul nézel ki.

Vállrándítással jeleztem, hogy igen; ő az arcomat fürkészte.

– Amy? – tette fel a kérdést. Könnyű kérdés. Megint vállat vontam, ezúttal azt jelentette: most mit csináljak?

Go szórakozott arcot vágott, két könyökét a bárpulton nyugtatta, a tenyerébe támasztotta az arcát, és nekikészülődött, hogy boncolgatni kezdje a házasságomat. Go, az egyszemélyes szakértői testület.

– Mi van vele?

– Bal lábbal kelt fel. Simán csak bal lábbal.

– Ne görcsölj miatta. – Go rágyújtott. Naponta pontosan egy szál cigarettát szívott el. – A nők elmebetegek. – Önmagát nem tekintette a nők általános halmaza részének, gúnyosan használta a szót.

Visszafújtam felé a füstjét.

– Ma van a házassági évfordulónk. Az ötödik.

– Azta. – Felszegte a fejét. Ő volt az egyik koszorúslány, tetőtől talpig ibolyaszínben – „a csoda szép, hollóhajú, ametisztbe öltözött dáma” – ahogy Amy anyja jellemezte –, de az évfordulókra sosem emlékezett. – Jesszus. Basszus. Apám, ez gyorsan elment. – Újabb füstgomolyagot fújt felém: ráérős játék, ki lesz előbb rákos. – Akkor most is megcsinálja azt a, hogy is hívja, nem kincskeresés…

– Kincsvadászat.

A feleségem imádta a játékokat, főként a fejben játszhatóakat, de a valódi, szórakoztatóakat is, és a házassági évfordulónkra mindig bonyolult kincsvadászatot tervezett, ahol minden egyes megfejtett feladvány egy újabbhoz vezetett, míg el nem jutottam a végére, az ajándékomhoz. Apósom rendezett ugyanilyet anyósomnak minden házassági évfordulón, és nem hiszem, hogy nem látom át a nemi szerepeket, nem veszem az adást. De én nem Amy családjában nőttem fel, hanem a sajátomban, és az utolsó ajándék, amit emlékeim szerint anyám apámtól kapott, egy vasaló volt, amit becsomagolatlanul a konyhapultra tett.

– Akarsz fogadni, idén akad ki rád? – kérdezte Go a söröskorsója felett mosolyogva.

Amy kincsvadászatával egy gond volt: sosem tudtam megfejteni a feladványait. Az első évfordulónkon, még New Yorkban kettőt találtam ki a hétből. Az volt a legjobb évem. A nyitórejtvény:

A hely kissé lepattant, vagy inkább nagyon,
De tavaly megcsókoltál itt egy keddi napon.

Jártak gyerekkorukban betűzőversenyen? Ismerik azt a jeges pillanatot, miután a szó elhangzik, és az ember kutat az emlékei között, vajon le tudja-e betűzni? Ugyanazt éreztem, színtiszta pánikot.

– Egy ír kocsma nem annyira ír környéken – noszogatott Amy.

Az ajkamba haraptam, felhúztam a vállamat, és úgy néztem körbe a nappalinkban, mintha ott megtalálhatnám a választ. Amy újabb, szörnyű hosszú percet hagyott gondolkodásra.

– Eltévedtünk az esőben – folytatta kérlelő, de kissé már durcás hangon.

Befejeztem a vállrándítást.

– A McCann’s, Nick. Emlékszel, eltévedtünk az esőben a kínai negyedben, amikor azt az éttermet kerestük, ami állítólag Konfuciusz szobránál van, de kiderült, hogy két Konfuciusz-szobor van, és végül az ír kocsmában kötöttünk ki csuromvizesen, és lenyomtunk pár whiskyt, és te elkaptál és megcsókoltál és…

– Ez az! Konfuciuszt is bele kellett volna tenned a feladványba, akkor kitaláltam volna.

– Nem a szobor a lényeg, hanem a hely. A pillanat. Számomra az egy különleges pillanat volt. – Az utolsó szavakat gyerekesen éneklő hangsúllyal mondta, amit egykor elragadónak találtam.

– Különleges is volt. – Magamhoz húztam, és megcsókoltam. – Ez a puszi az esemény különleges, évfordulós rekonstrukciója. Menjünk, ismételjük meg a McCann’sban.

A pubban a pultos, nagydarab, szakállas, medveszerű srác elvigyorodott, ahogy beléptünk, két whiskyt töltött, és elénk tette a következő feladványt.

Ha lehangolt vagyok és a kedvem rossz,
Az egyetlen hely, ami jobb hangulatba hoz.

Erről kiderült, hogy az Aliz Csodaországban-szobor a Central Parkban, amiről Amy azt mesélte – mesélte, azt mondta, sokszor elmesélte –, hogy gyerekkorában mindig jókedvre derítette. Én nem emlékszem egyetlen ilyen beszélgetésre sem. Őszintén: egész egyszerűen nem. Enyhe figyelemzavarom van, és a feleségemet mindig is szemkápráztatónak tartottam, a szó legtisztább értelmében: amikor az ember nem lát tisztán, főként erős fény hatására. Nekem az is elég volt, hogy a közelében lehetek, és hallhatom, ahogy beszél – az nem mindig számított, hogy mit mond. Helytelen, de így igaz.

Mire beesteledett, amikor átadjuk egymásnak az ajándékainkat – az egyéves házassági évfordulón szokásos hagyományos, papírból készült ajándékokat –, Amy már szóba sem állt velem.

– Szeretlek, Amy. Tudod, hogy szeretlek – bizonygattam a nyomában loholva a kábult, családi csomaggal érkezett turisták között, akik a járda közepén álltak földbe gyökerezett lábbal, tátott szájjal bámészkodva. Amy a Central Parkban hömpölygő tömegben haladt, a lézerszemű kocogók és az ollólábú görkorcsolyázók, a térdeplő szülők és a részegek módjára totyogó kisgyerekek között manőverezve, mindig előttem, némán, a semmi felé sietve. Én pedig próbáltam utolérni, karon ragadni. Végül megállt, rezzenéstelen arccal végighallgatta a magyarázkodásomat, és lélekben egyetlen ujjmozdulattal kente szét az elkeseredésemet:

– Amy, nem értem, miért kell azzal bizonyítanom, hogy szeretlek, hogy pontosan azokra a dolgokra emlékszem, mint te, és pontosan úgy, ahogy te. Ez nem jelenti azt, hogy én ne szeretném a közös életünket.

A közelben egy bohóc lufiból tekert állatfigurát, egy férfi rózsát vett, egy gyerek belenyalt a fagyijába, és valódi hagyomány született, amiről sosem fogok megfeledkezni: Amy folyton túlteljesít, én pedig nem bizonyulok érdemesnek az erőfeszítésre. Boldog házassági évfordulót, seggfej!

– Kitalálom! Öt év, szerintem totál ki fog akadni – folytatta Go. – Úgyhogy remélem, tényleg szuper ajándékot vettél neki.

– Rajta van a listámon.

– Mi is az első öt év jelképe? Papír?

– Papírt az első év után szokás ajándékozni – feleltem. Az Első Év váratlanul kimerítőre sikeredett kincsvadászata után Amy egy szett flancos levélpapírral ajándékozott meg, a fejlécen a dombornyomású monogramommal; a papír olyan puha volt, hogy attól féltem, nedves lesz tőle a kezem. Én viszont egy filléres boltban vásárolt, rikító piros papírsárkányt ajándékoztam neki, a parkot, a piknikeket, a meleg nyári szelet képzelve magam elé. Egyikünknek sem tetszett az ajándéka, mindketten a másikénak örültünk volna. Az O. Henry-novella fordított csattanója.

– Ezüst? – találgatott Go. – Bronz? Elefántcsont? Segíts már!

– Fa – feleltem. – Fából nem készül romantikus ajándék.

A bár túlsó végében Sue összehajtotta az újságját, és a pulton hagyta az üres korsója és egy ötdolláros társaságában. Mosolygott ránk, és mi is rá, amikor távozott.

– Megvan – szólalt meg Go. – Menj haza, kúrd szénné, aztán vágd pofon a farkaddal, és üvölts rá: „Nesze neked keményfa, ribanc!”

Nevettünk. Ugyanott pirul ki az arcunk. Ezt a fajta disznó, lánytestvérhez legkevésbé sem illő poént Go világéletében élvezettel hajigálta felém, akár a kézigránátot. Ez volt az oka annak is, hogy a gimiben folyton arról pletykáltak, titokban dugunk. Ikervérfertőzés. Túlságosan egy húron pendültünk: a saját poénjaink, a sugdolózások a házibulikon. Biztosra veszem, hogy felesleges kimondanom, de aki nem Go, az még félreértené, úgyhogy tisztázzuk: a húgommal sosem dugtunk, és meg sem fordult a fejünkben ilyesmi. Egyszerűen csak nagyon bírjuk egymást.

Most némán eljátszotta, ahogy a farkammal pofozom a feleségemet.

Nem, ők sosem lesznek barátnők. Mindketten túlságosan territoriálisan viselkednek. Go hozzá volt szokva, hogy ő az alfa-nőstény az életemben, Amy pedig hozzá volt szokva, hogy ő az alfa-nőstény mindenkinek az életében. Ahhoz képest, hogy már másodjára laktak egy városban – először New Yorkban, most pedig itt –, alig ismerték egymást. Úgy járkáltak ki-be az életemben, mint a jól időzítő színészek: az egyik kilépett az ajtón, a másik épp be, és azon ritka alkalmakkor, amikor mindketten egy helyiségben tartózkodtak, tanácstalanok lettek.

Mielőtt Amyvel komolyra fordult a kapcsolatunk, eljegyeztük egymást, összeházasodtunk, néha egy-egy elejtett mondat bepillantást engedett a húgom gondolataiba. Fura, de nem igazán tudom hová tenni őt, hogy ki is valójában. És: Olyan, mintha nem volnál önmagad, amikor vele vagy. Aztán: Más, ha igazán szeretsz valakit, és más, ha azt szereted, amit elképzelsz róla. Végül: Az a fontos, hogy igazán boldoggá tesz.

Akkoriban, amikor Amy még igazán boldoggá tett engem.

Amy is elárulta, mit gondol Góról: Ő olyan… egészen missouri lány, nem? És: Az embernek megfelelő hangulatban kell lenni hozzá. Majd: Egy kicsit tapad rád, de gondolom, azért, mert nincs senkije.

Amikor mindannyian otthon kötöttünk ki, azt reméltem, ejtik a témát – egyetértenek abban, hogy nem értenek egyet, elfogadják, hogy különbözőek. De nem így lett. Viszont Gónak jobb a humora, mint Amynek, így egyenlőtlen lett a küzdelem. Amy okos volt, éles eszű, szarkasztikus. Fel tudott dühíteni, találó, csípős megjegyzéseket tenni, de Go mindig meg tudott nevettetni. Veszélyes, ha az ember a házastársán nevet.

– Go, azt hittem, megegyeztünk, hogy többet nem emlegeted a nemi szervemet – feleltem. – A testvéri kapcsolatunk keretein belül nekem nincs olyanom.

Megcsörrent a telefon. A húgom belekortyolt a sörébe, felvette, és a szemét forgatva mosolygott.

– Persze hogy itt van, egy pillanat, adom! – Nekem pedig odasúgta: – Carl az.

Carl Pelley a szembeszomszédunk. Három éve vonult nyugdíjba. Két éve vált el. Rögtön ezután költözött be a lakóparkba. Korábban utazó ügynökként dolgozott – partikellékeket árult –, és láttam rajta, hogy a motelekben eltöltött négy évtized után nem érzi magát igazán otthon. Szinte mindennap betért a bárba egy büdös papírtasakkal, és addig panaszkodott, mennyire nincs pénze, amíg meg nem hívtuk egy italra. (Ezt is megtudtam Carlról a bárban töltött napjai során: funkcionáló, ám súlyos alkoholista.) Hálásan elfogadott mindent, amitől épp „meg akartunk szabadulni”, és komolyan is gondolta: egy álló hónapon át mást sem ivott, mint alkoholos üdítőket poros palackokból, talán 1992-ből, ezeket az alagsorban találtuk. Amikor túl másnapos volt, és nem tudott bejönni, talált valami ürügyet a telefonálásra: A postaládátok totál tele van, Nicky, talán csomagotok jött. Vagy: Állítólag esni fog, nem ártana becsukni az ablakokat. Mindig átlátszó volt. Hallani akarta a pohárcsilingelést, a kitöltött ital hangját.

Átvettem a telefont, és egy jéggel teli poharat rázogattam mellette, hogy el tudja képzelni a ginjét.

– Szevasz, Nicky! – hallatszott erőtlen hangja. – Bocs a zavarásért. Csak gondoltam, nem árt, ha tudsz róla… Az ajtótok tárva-nyitva, és a macskátok kint van. Nem lenne szabad neki, ugye?

Semmitmondó mormogást hallattam.

– Átmennék megnézni, mi történt, de nem vagyok valami fényesen – folytatta Carl nehézkesen.

– Ne aggódj – feleltem. – Úgyis ideje hazamennem.

Kocsival tizenöt perc az út végig a River Roadon. A lakóparkba behajtva néha végigfut rajtam a borzongás a sötéten, üresen ásító házak erdejétől: otthonok, ahol sosem élt senki; illetve otthonok, ahonnan kiebrudalták a lakókat, és az épületek most diadalmasan, kiürítve, embertelenül állnak.

Amikor Amyvel beköltöztünk, a szomszédaink nyomban lecsaptak ránk: egy középkorú, háromgyerekes egyedülálló anya rakott kaját hozott; egy fiatal, hármas ikres apuka hat doboz sört (a feleségét viszont otthon hagyta a kölykökkel); egy idősebb, keresztény házaspár, akik pár házzal odébb laktak, és persze Carl az utca túloldaláról. A hátsó teraszunkon ültünk, és a folyót néztük, ők pedig meglehetősen bánatosan beszélgettek a változó kamatozású jelzáloghitelekről, nullaszázalékos kamatról és nullaszázalékos önerőről, majd kivétel nélkül megjegyezték, hogy egyedül nekünk van közvetlen kijárásunk a folyóra, és egyedül nekünk nincs gyerekünk.

– Csak ketten vannak? Egy ekkora nagy házban? – kérdezte az egyedülálló anya rántottás valamit osztogatva.

– Csak ketten – erősítettem meg mosolyogva, és elismerően bólogattam, miután bekaptam egy nyúlós falatot.

– Magányosnak látszanak.

Ebben nem tévedett.

Négy hónappal később az ekkora nagy házas asszony elveszítette a jelzálog elleni csatát, és elnyelte az éjszaka három gyerekével együtt. A háza üresen állt. A nappalijuk ablakában ott maradt a felragasztott, pillangót ábrázoló gyerekrajz, a fluoreszkáló filctollat barnára fakította a nap. Nemrég egy este elhajtottam a ház előtt, és egy piszkos, szakállas férfit láttam kifelé bámulni a rajz mögül, úgy lebegett a sötétben, akár hal az akváriumban. Látta, hogy észrevettem, és visszarebbent a ház belsejébe. Másnap egy barna papírzacskóban szendvicseket hagytam a bejárat előtti lépcsőn. Egy hétig ott állt érintetlenül a napon, levet eresztve rohadt, míg végül átmentem, és kidobtam.

Csend. A lakópark mindig nyugtalanítóan csendes volt. A házunkhoz közeledve csak a kocsi motorzaja hallatszott, és láttam, hogy a macska tényleg kint van a lépcsőn. Még mindig, húsz perccel Carl telefonja után. Furcsálltam. Amy szerette a macskát, a macskának levágták a karmait, a macskát sosem engedte ki, soha, mert a macska, Bleecker, aranyos volt, de rettentően ostoba, és Amy tudta, hiába a prémes hájredők közé belőtt nyomkövető, ha ez a macska egyszer kiteszi a lábát a házból, soha többé nem látjuk viszont. Egyenest a Mississippibe totyog nagy vidáman, aztán lesodródik egészen a Mexikói-öbölig, és ott majd felfalja egy éhes cápa.

Viszont kiderült, a macskának még annyi esze sincs, hogy lemenjen a lépcsőn. Bleecker ott ült a veranda szélén, mint egy hájas, de büszke őrszem, egy túlbuzgó közlegény. Mialatt befordultam a bejáróra, Carl kijött, és megállt a saját háza előtti lépcsőn. Éreztem, a macska és az öregember figyelik, ahogy kiszállok a kocsiból, és a ház felé indulok, a telket határoló piros pünkösdi rózsák csattanásig kitelve virítottak, mintha csak arra várnának, hogy valaki felfalja őket.

Már épp el akartam kapni a macskát, amikor megláttam, hogy a bejárati ajtó nyitva. Ezt Carl is mondta, de más volt a saját szememmel látni. Másképp volt nyitva, nem úgy, mint amikor valaki kiszalad a szeméttel. Baljóslatúan, tárva-nyitva állt.

A szomszéd a túloldalon ácsorgott, várva, mit reagálok erre, és éreztem, hogy akár egy pocsék előadóművész, az Aggódó Férjet kezdem alakítani. Megálltam a lépcső közepén, a homlokomat ráncoltam, aztán sietve, kettesével szedtem a fokokat, és közben a feleségem nevét kiáltottam.

Csend.

– Amy, itthon vagy?

Egyenesen felrohantam az emeletre. Amy sehol. A vasalódeszka elöl volt, rajta a vasaló bekapcsolva, egy ruha odakészítve.

– Amy!

Lerohantam a földszintre, közben a nyitott ajtó keretében láttam, hogy Carl még mindig ott áll, és csípőre tett kézzel figyel. Befaroltam a nappaliba, és megtorpantam. A szőnyegen üvegcserepek csillogtak, a dohányzóasztal ripityára tört. A lerakóasztalok felborultak, a könyvek valami kártyatrükk lapjaiként hevertek a padlón. Még a nehéz antik ottomán is a feje tetején állt, négy apró lába úgy meredt az égnek, mint valami halott állat. A felfordulás közepén egy éles olló hevert.

– Amy!

Nekiiramodtam, és a nevét kiabáltam. Át a konyhán, ahol a teáskanna alatt égett a tűz, le az alagsorba, az üres vendégszobán át ki a hátsó ajtón. Átrohantam az udvarunkon, fel a folyóra kinyúló karcsú stégre. Lenéztem, hogy lássam, a csónakban van-e, ahol egyik nap rátaláltam, a stéghez kikötve ringatózott a nap felé fordított arccal, lehunyt szemmel, és ahogy hunyorogva lenéztem a folyó szemkápráztató visszfényébe, Amy gyönyörű, rezzenéstelen arcára, hirtelen kinyitotta kék szemét, de egy szót sem szólt, ahogy én sem, és egyedül tértem vissza a házba.

– Amy!

Nem volt a vízen, nem volt a házban. Amy nem volt sehol.

Nyoma veszett.

AMY ELLIOTT

2005. SZEPTEMBER 18.

NAPLÓBEJEGYZÉS

Lám, lám. Na, ki jelent meg újra a színen? Nick Dunne, a brooklyni partiarc, a cukorfelhőben csókolózó szabadulóművész. Nyolc hónap, két hét és néhány nap telt el, mialatt se kép, se hang, azután újra felbukkan, mintha végig így tervezte volna. Állítólag elvesztette a számomat. A mobilja pont lemerült, ezért egy cetlire írta fel. A cetlit azután a farmerja zsebébe tette, a farmert pedig a mosógépbe, ami a cetliből örvény formájú pépet csinált. Valahogy kisimította, de csak egy 3-as meg egy 8-as látszott. (Mondta ő.)

Aztán elhavazódott a munkahelyén, és hirtelen március lett, már kínosan késő ahhoz, hogy keresni kezdjen. (Mondta ő.)

Persze hogy dühös voltam rá. Előtte is. De most nem vagyok. Vázolom a jelenetet. (Mondom én.) A mai nap. Élénk szeptemberi szél. A Seventh Avenue-n sétáltam ebédidőben, a gyümölcsárusbódék járdára kirakott kínálatát szemléltem – a sárga-, cukor- és görögdinnyével teli műanyag rekeszek végtelen sora úgy feküdt a jégen, akár a halászok friss zsákmánya. Éreztem, hogy egy férfi mellém szegődik, miközben tovasiklok, a szemem sarkából odasandítottam a betolakodóra, és rájöttem, ki az. Ő volt. A srác a „megismerkedtem egy sráccal!”-ból.

Nem lassítottam a lépteimen, csak a fejemet fordítottam felé, és így szóltam:

a) Ismerjük egymást? (manipulatív, kötözködő)

b) Ó, nahát, de örülök, hogy látlak! (lelkes, lábtörlős)

c) Menj a picsába! (agresszív, megkeseredett)

d) Te aztán nem sieted el a dolgot, ugye, Nick? (könnyed, játékos, laza)

Válasz: D

És most együtt vagyunk. Együtt, együtt. Ilyen egyszerű volt.

Érdekes az időzítés. Akár szerencsésnek is nevezhetnénk. (És én nevezem is.) Épp tegnap este volt a szüleim könyvbemutatója. Csodálatos Amy és a nagy nap. Bizony, Rand és Marybeth nem bírták megállni. Megadták a lányuk alteregójának azt, amit a lányuknak nem tudtak: egy férjet! Igen, a huszadik kötetben Amy férjhez megy! Juhééé! Kit érdekel? Senki sem akarta, hogy Csodálatos Amy felnőjön, a legkevésbé én. Maradjon csak térdzokniban, szalaggal a hajában, és hadd nőjek fel én anélkül, hogy agyonnyomna irodalmi alteregóm, papírkötésű jobbik felem, akivé lennem kellett volna.

De Amy az Elliott család kenyere, és jól szolgált bennünket, ezért, azt hiszem, nem irigykedhetek rá amiatt, hogy tökéletes párra talált. Természetesen a jó öreg Derék Andyhez megy hozzá. Épp olyanok lesznek, mint a szüleim: jaj, de boldogok.

Mégis nyugtalanító volt a hihetetlenül alacsony példányszám. A Csodálatos Amy új köteteit százezrével nyomták a nyolcvanas években. Most tízezerről döntött a kiadó. A könyvbemutató ennek megfelelően kisszerű lett. Lehangolt. Hogy lehet partit rendezni egy képzeletbeli figura számára, aki hatéves, koravén kislányként kezdte az életét, most pedig harmincéves menyasszony, de még mindig úgy beszél, mint egy gyerek?

(„A manóba – gondolta magában Amy –, az én drága vőlegényem bizony egy morcos medve, ha nem a kedve szerint történnek a dolgok…” Ez egy konkrét idézet. A könyv olvastán kedvem lett volna egy nagyot rúgni Amy ostoba, tökéletes valagába.) A könyv a nosztalgiára épít, a célközönség a Csodálatos Amyn felnőtt nők, de nem tudom, tulajdonképpen ki fogja elolvasni. Én persze megtettem – számtalanszor. Rand és Marybeth attól tartott, hogy Amy házasságát esetleg tőrdöfésként fogom majd fel a részükről az én örökösen szingli állapotom miatt. („Én azt mondom, egy nő ne házasodjon harmincöt alatt” – jelentette ki anyám, aki huszonhárom évesen ment hozzá apámhoz.)

A szüleim mindig is aggódtak, hogy túlzottan magamra veszem Amyt – folyton azt mondogatják, ne lássak bele túl sokat. Mégsem tudom nem észrevenni, hogy valahányszor elszúrok valamit, Amy helyesen cselekszik. Amikor tizenkét évesen végül abbahagytam a hegedülést, a következő könyvben Amyről kiderült, hogy őstehetség. („A manóba, a hegedülés néha kemény munka, de csak kemény munkával lehet fejlődni!”) Amikor tizenhat évesen lemondtam az ifi tenisztornát, hogy egy tengerparti hétvégét töltsek el a barátaimmal, Amy vállalta a játékot. („A manóba, tudom én, hogy jó móka a barátokkal lenni, de mindenkinek csalódást okoznék, saját magamat is beleértve, ha nem mennék el a tornára.”) Ez annak idején az őrületbe kergetett, de miután felvettek a Harvardra (míg Amy, helyesen, az anyámék alma matere mellett döntött), úgy határoztam, az egész túl nevetséges ahhoz, hogy folyton ezen agyaljak. Hogy a szüleim, két gyermekpszichológus, a passzív-agresszív viselkedésnek ezt a különösen nyilvános formáját választotta a saját gyermekével szemben, és ez nemcsak elcseszett, de ostoba, fura és tulajdonképpen komikus is. Hát legyen.

A könyvbemutató épp oly skizofrén volt, mint maga a könyv – a Union Square-hez közel eső, Bluenight nevű, félhomályos szalonban, ahol a füles fotelek és art deco tükrök hivatottak elérni, hogy az ember Ragyogó Ifjú Tehetségnek érezze magát. Gin-martinik imbolyogtak a tálcákon, amelyeket fogvicsorogva mosolygó pincérek emeltek a magasba. Mohó újságírók gunyoros, bennfentes mosollyal és feneketlen gyomorral, akik itt nyomnak be, mielőtt továbbállnak valami jobb helyre.

A szüleim kéz a kézben járnak körbe a teremben – a szerelmük mindig része a Csodálatos Amy-sztorinak: férj és feleség alkotó együttműködése negyedszázadon át. Lelki társak. Ők tényleg így nevezik egymást, ami logikus, mert, azt hiszem, tényleg azok. Tanúsíthatom, mert magányos kis egykeként sok éven át tanulmányoztam őket. Semmi szúrós pillantás, semmi tüskés konfliktus, úgy siklanak át az életen, mint két összenőtt medúza – ösztönösen tágulnak ki és húzódnak össze, belefolynak egymásba, kitöltik egymás tereit. Az ő példájukból egyszerűnek látszik ez a lelki társ dolog. Azt mondják, egy széthullott családban felnövő gyereknek nehéz a sorsa, de egy tökéletes házasságba beleszületett gyereknek is megvannak a maga problémái.

Természetesen ott kell ülnöm egy bársonyhuzatú padon a helyiség sarkában, távol a zajtól, interjút adva egy maroknyi szerencsétlen gyakornoknak, akiket a szerkesztő azzal küldött ki: „Szólaltass meg valakit!”

Mit szól ahhoz, hogy Amy végül hozzámegy Andyhez? Ön nincs férjnél, igaz?

A kérdező:

a) egy mulya, dülledt szemű srác, aki a futártáskája tetején egyensúlyozza a laptopját

b) egy túlöltözött, lenyalt hajú, ribanccipőt viselő fiatal nő

c) egy lelkes, tetovált rockabilly csaj, akit sokkal jobban érdekel az Amy, mint azt az ember egy tetovált rockabilly csajról képzelné

d) mindhárom

Válasz: D.

Én:

– Ó, örülök Amynek és Andynek, a legjobbakat kívánom nekik. Hahaha.

A válaszaim az összes többi kérdésre, minden sorrendet nélkülözve:

– Amy bizonyos elemeit én ihlettem, a többi fikció.

– Szingli vagyok, és örülök neki, most nincs az életemben Derék Andy!

– Nem, nem gondolom, hogy a könyv túlságosan leegyszerűsíti a férfi-nő viszonyt.

– Nem, nem tartom elavultnak Amyt, szerintem ez a sorozat a klasszikusok közé tartozik.

– Igen, szingli vagyok. Most épp nincs Derék Andy az életemben.

– Hogy Amy miért Csodálatos és Andy miért csak Derék? Maguk is biztosan ismernek számtalan erős, csodálatos nőt, aki megelégszik egy szokványos pasival, egy Átlagos Joe-val vagy egy Derék Andyvel, nem? Nem, vicceltem, ezt ne írja le.

– Igen, szingli vagyok.

– Igen, a szüleim tényleg lelki társak.

– Igen, egy nap én magam is ezt szeretném megtalálni.

– Aha, szingli, baromarcú.

Ugyanazok a kérdések újra és újra, én pedig igyekszem úgy tenni, mintha gondolatébresztőek lennének. Istennek hála a korlátlan italfogyasztásért.

Azután hirtelen már senki sem akar velem beszélni – ennyi volt –, és a PR-os csaj próbál úgy tenni, mintha ez jó volna: Már mehetsz is vissza a bulidba! Visszaszivárgok a (gyér) tömegbe, ahol a szüleim teljes házigazda-üzemmódba kapcsoltak, az arcuk kipirult – Rand sokfogú őskori szörnyhalmosolyával, Marybeth tyúkszerű, vidám fejbiccentéseivel, a kezük összekulcsolódik, megnevettetik egymást, élvezik egymás társaságát, szeretnek együtt lenni –, én pedig arra gondolok, hogy én milyen kurvára magányos vagyok.

Hazamegyek, és egy darabig sírok. Nemsokára harminckettő leszek. Ez még nem öreg, főként New Yorkban nem, de tény, hogy évek teltek el azóta, hogy egyáltalán komolyan tetszett egy pasi. Szóval mennyi is a valószínűsége annak, hogy találkozom valakivel, akibe beleszeretek, ráadásul olyasvalakivel, akibe annyira beleszeretek, hogy hozzá is menjek? Elegem van abból, hogy nem tudom, kivel élek majd együtt, ha egyáltalán lesz ilyen.

Sok barátom van, aki házas – aki boldog házasságban él, kevés, de sokan házasok. Az a néhány boldog pár olyan, mint a szüleim: értetlenül állnak a szingliségem előtt. Egy okos, csinos, kedves lány, aki annyi minden iránt érdeklődik és lelkesedik, tök jó állása van, és szerető családja. És mondjuk ki: pénze. Összevonják a szemöldöküket, és úgy tesznek, mintha azon törnék a fejüket, milyen pasikkal tudnának összehozni, de mindannyian tudjuk, hogy már nem maradt egy sem, egyetlen jó sem, és tudom, titokban arra gondolnak, valami nem stimmel velem, van valami rejtett hiba, ami kielégíthetetlenné és nem kielégítővé tesz.

Azok, akik nem lelkileg társultak – akik kompromisszumot kötöttek –, még inkább lenéznek: nem olyan nehéz találni egy férjjelöltet, mondják. Szerintük tökéletes kapcsolat nem létezik – szerintük, akik megelégszenek a kötelességszerű szexszel és az üres, lefekvés előtti rituálékkal, akik megelégszenek a tévézéssel beszélgetés helyett, akik elhiszik, hogy a férj kapitulációja – igen, drágám, rendben, drágám – egyenlő az egyetértéssel. Azt teszi, amit mondasz, mert nem érdekled annyira, hogy vitába szálljon veled, gondolom én. A pitiáner követelőzésed miatt felsőbbrendűnek vagy sértettnek érzi magát, és egy napon majd megdugja a csinos, fiatal kolléganőjét, aki semmit sem kér tőle, te pedig meg leszel döbbenve. Nekem olyan pasi kell, akiben van küzdőszellem, aki szembesít azzal, ha baromságokat beszélek. (De aki azért tulajdonképpen bírja, ha baromságokat beszélek.) Viszont nem akarok olyan kapcsolatot, ahol folyton csipkedjük egymást, a sértéseket tréfának álcázzuk, a szemünket forgatjuk és „játékosan” marakodunk a barátaink előtt, remélve, hogy a saját oldalunkra tudjuk állítani őket egy vitában, ami őket a legkevésbé sem érdekli. Azok a borzalmas csak éppen házasságok: ez egy remek házasság volna, csak éppen…, és az ember érzi, hogy a kifogások listája sokkal hosszabb, mint azt a pár képzeli.

Szóval tudom, igazam van, hogy nem akarok megállapodni, de ettől még nem érzem jobban magam, amikor látom, hogy a barátaim párban járnak, én pedig otthon töltöm a péntek estét egy üveg borral, extravagáns vacsorát készítek magamnak, és megdicsérem: tökéletes, mintha saját magammal járnék. Miközben rovom a végtelen köröket a bulikban és a bárokban, beparfümözve, kilakkozva és reménykedve, úgy hordom körbe magam a helyiségben, mint valami lejárt szavatosságú desszertet. Kedves és jóképű és okos pasikkal randizom – papíron tökéletes pasikkal, de a társaságukban az az érzésem, mintha idegen országban járnék, igyekszem megértetni magamat, igyekszem megismertetni velük magamat. Mert nem ez minden kapcsolat célja: hogy ismerjen valaki, hogy értsen? Ez a férfi ért engem. Ez a nő ért engem. Nem ez az egyszerű varázsszó?

Szóval végigszenveded az estét a papíron tökéletes pasival – a félreértett viccek utáni hebegés, a feladott és le nem csapott labdák sorozata. Vagy az is lehet, hogy az illető érti, hogy szellemes megjegyzést tettél, de nem tudja, mit kezdjen vele, úgy tekint rá, mint a beszélgetés közben kezére fröccsent slejmre, amit később majd letöröl. Még egy órán át próbáljátok megtalálni és felismerni egymást, egy kicsit többet iszol a kelleténél, egy kicsit túlzásba viszed az erőlködést. Azután hazamész a hideg ágyba, és arra gondolsz: ez egész jó volt. És az életed az egész jók hosszú sora.

Azután összefutsz Nick Dunne-nal a Seventh Avenue-n, amikor épp felkockázott sárgadinnyét veszel, és puff, ismerve vagy, el vagy ismerve, te is, ő is. Mindketten pontosan ugyanazokra a dolgokra emlékeztek szívesen. (Igaz, csak egy bogyó van.) Ugyanaz a ritmusotok. Klikk. Egyszerűen ismeritek egymást. Hirtelen magad előtt látod: ágyban olvasás, palacsinta vasárnap, nevetés minden ok nélkül, és a szája a szádon. És ez annyival jobb az egész jónál, hogy már soha többé nem leszel képes megelégedni az elég jóval. Ilyen gyorsan ment. Arra gondolsz: á, itt az életem hátralevő része! Végre elkezdődött.

NICK DUNNE

AZNAP

Először a konyhában vártam a rendőrséget, de a leégett teáskanna maró bűze összegyűlt a torkomban, megtoldva a hányingeremet, ezért kioldalogtam az első verandára, leültem a legfelső lépcsőre, és nyugalmat erőltettem magamra. Tovább hívogattam Amy mobilját, folyton a hangposta kapcsolt be, sietve elhadart szöveg: esküszik, rögtön visszahív. Mindig rögtön visszahívott mindenkit. Három óra telt el, öt üzenetet hagytam, de nem hívott vissza.

Nem is vártam. Elmondom majd a rendőrségnek: Amy sosem hagyta volna ott a házat, amikor a teáskannában forr a víz. Vagy nyitva az ajtó. Vagy bármi is vasalásra vár. Ez a nő mindig befejezi, amit elkezd, nem hagyja félbe a feladatot, amibe belefogott (mondjuk, például a felújításra szoruló férjét), még akkor sem, ha időközben rájött, hogy nem tetszik neki. Kéthetes nászutunk idején zordan ült a Fidzsi tengerpartján, és átrágta magát A kurblimadár krónikája milliónyi misztikus oldalán, miközben dühös pillantásokat lövellt felém, aki faltam a krimiket. Azóta, hogy visszaköltöztünk Missouriba, az élete végeláthatatlan mennyiségű apró, jelentéktelen feladat elvégzését jelentette (arra redukálódott?). Az a ruha ki lett volna vasalva.

És ott volt a nappali, a dulakodásra utaló jelek. Már tudtam, hogy Amy nem fog visszahívni. Alig vártam, hogy elkezdődjön a következő felvonás.

Ez volt a legszebb napszak, a felhőtlen júliusi égbolton a lassan lenyugvó nap reflektorként világított nyugaton, mindent buja aranyszínbe vont, mint egy flamand festményen. Befutott a rendőrség. Hétköznapi helyzet: ülök a lépcsőn, egy esti madár csicsereg a fán, a két zsaru komótosan kászálódik ki a kocsiból, mintha csak piknikre ugrottak volna át a szomszédba. Kölyökrendőrök, huszonévesek, magabiztosak és lélektelenek, hozzá vannak szokva, hogy későn hazatérő kamaszok aggódó szüleit kell megnyugtatniuk. Egy spanyol származású lány, sötét haja hosszú, fonott copfban, és egy fekete, tengerészgyalogos kiállású fickó. Carthage egy kicsit (egész kicsit) színesebb lett, míg távol voltam, de még most is olyan szigorúan betartották a faji alapú elkülönülést, hogy a más bőrszínű emberek, akiket napi rendszerességgel láttam, szinte kizárólag hivatásos helyváltoztatók voltak: kézbesítők, mentősök, postások. Zsaruk. („Nyugtalanító, mennyire fehér ez a hely” – jegyezte meg Amy, akinek Manhattan olvasztótégelyében egy darab fekete bőrű barátja volt. Azzal vádoltam, hogy neki kirakatnak kellenek az etnikumok, díszletnek a kisebbségek. Nem vette jó néven.)

– Mr. Dunne? Velásquez járőr vagyok – szólalt meg a nő –, ő pedig Riordan járőr. Úgy tudjuk, aggódik a neje miatt.

Riordan lefelé bámult az úton, és cukorkát szopogatott. Láttam, hogy a tekintetével egy folyóról felrebbenő madarat követ. Azután újra rám nézett, és összeszorított ajka elárulta, ugyanazt látja, amit mindenki más. Olyan arcom van, amit az ember legszívesebben képen törölne: egy munkásosztálybeli ír srác egy tenyérbemászó, elkényeztetett, pénzes szemétláda testébe zárva. Sokat mosolygok, hogy ezzel kompenzáljam az arcberendezésemet, de ez csak néha jön be. Az egyetemen egy ideig még dioptria nélküli szemüveget is hordtam, azt hittem, úgy szeretetreméltóbbnak, kevésbé fenyegetőnek nézek ki.

– Ugye tudod, hogy így még nagyobb fasznak látszol? – érvelt Go. Kidobtam a szemüveget, és még ádázabbul mosolyogtam.

– Jöjjenek be a házba, és nézzék meg – intettem a rendőröknek.

Övük és pisztolytáskájuk nyikorgott és súrlódott, ahogy felmentek a lépcsőn. Megálltam a nappali ajtajában, és a romhalmazra mutattam.

– Ó! – szólalt meg Riordan járőr, és nagyot roppantott az ujjain. Hirtelen kevésbé tűnt unottnak.

Riordan és Velásquez előredőltek a széken az ebédlőasztalnál ülve, és feltették az első kérdéseket: ki, hol, mióta. Szó szerint hegyezték a fülüket. Hallótávolságon kívül telefonáltak egyet, majd Riordan arról tájékoztatott, hogy nyomozók érkeznek a helyszínre. Büszkeség töltött el, hogy komolyan vesznek.

Riordan másodszor kérdezte meg, láttam-e a környéken mostanság idegeneket, és harmadszor emlékeztetett arra, hogy Carthage-ben hajléktalanok hordái garázdálkodnak, amikor megszólalt a telefon. Felugrottam, odarohantam, és felkaptam.

Egy mogorva női hang szólt bele.

– Mr. Dunne, a Comfort Hill bentlakásos otthonból hívom. – Góval ide fizettük be az alzheimeres apánkat.

– Most nem alkalmas, visszahívom – mordultam rá, és letettem.

Gyűlöltem a Comfort Hill személyzetét: mosolytalan nők voltak, alkalmatlanok arra, hogy bárkit megvigasztaljanak. Alulfizetettek, súlyosan alulfizetettek, valószínűleg ezért nem mosolyogtak soha, és nem nyújtottak vigaszt senkinek. Tudtam, hogy az irántuk érzett haragom célt tévesztett – dühített, hogy apám még mindig él, amikor anyámat már eltemettük.

Go volt a soros a csekkel. Biztosan tudom, hogy július az ő hónapja, és azt is, hogy ő megesküdött volna, hogy az enyém. Már korábban is jártunk így. A húgom szerint tudat alatt nem is annyira a csekkfeladás ment ki a fejünkből, hanem valójában apánkat akarjuk elfelejteni.

Épp a kiürített szomszéd házban látott idegenről számoltam be Riordannek, amikor megszólalt a csengő. Megszólalt a csengő. Olyan hétköznapinak hangzott, mintha a pizzafutárt vártam volna.

A két nyomozón látszott a műszak végi fáradtság, amikor beléptek. A férfi magas volt, és sovány, az arca hirtelen elkeskenyedett egy gyenge, petyhüdt állba. A nő meglepően csúnya volt – pimaszul csúnya, már túlment a hétköznapi csúnyaságon: apró, közel ülő gombszem, hosszú, ferde orr, kis göbökkel borított bőr, hosszú, fakó porszínű haj. Vonzódom a csúnya nőkhöz. Három kevéssé tetszetős asszony nevelt fel – a nagyanyám, az anyám és a húga –, mindannyian okosak, kedvesek, jó humorúak és erősek voltak, igazán jó asszonyok. Amy lett az első csinos lány, akivel jártam, komolyan jártam.

A csúnya nő szólalt meg először, Miss Velásquez rendőrnőt visszhangozva.

– Mr. Dunne? Rhonda Boney nyomozó vagyok. Ez itt a társam, Jim Gilpin nyomozó. Úgy tudjuk, oka van aggodalomra a neje miatt.

A gyomrom olyan hangosat kordult, hogy mind hallottuk, de úgy tettünk, mintha nem hallottuk volna.

– Körülnézhetünk, uram? – kérdezte Gilpin. Vaskos táskák húzódtak a szeme alatt, a bajuszába borzas fehér szálak vegyültek. Az inge nem volt gyűrött, de úgy viselte, mintha az lenne; olyan benyomást tett, mint aki folyton cigarettától és savanyú kávétól bűzlik, pedig nem így volt. Dial szappan szagát éreztem rajta.

Néhány lépést tettünk a nappali felé, ismét rámutattam a romhalmazra, ahol a két fiatalabb rendőr térdelt vigyázva, mintha arra vártak volna, hogy valami hasznos tevékenység közben találjanak rájuk. Boney egy szék felé terelt a nappaliban, távolabb a dulakodás jeleitől, de azért látótávolságban.

Újra átvette velem az alapvető tényeket, amelyeket Velásquez és Riordan is, és közben rám szegezte figyelmes verébtekintetét. Gilpin fél térdre ereszkedve méregette a nappalit.

– Felhívta már a barátokat, a családtagokat, azokat, akikkel a felesége együtt lehet? – kérdezte Rhonda Boney.

– Én… nem. Még nem. Azt hiszem, magukra vártam.

– Ah – mosolyodott el. – Hadd találjam ki: maga a legkisebb gyerek a családban.

– Micsoda?

– Maga a legkisebb.

– Van egy ikerhúgom. – Éreztem, hogy már határozott véleményt formált rólam. – Miért?

Amy kedvenc vázája a földön hevert, de épen, a falhoz gurult. Nászajándékba kaptuk, egy japán remekmű, amit Amy minden héten eltett a bejárónő érkezése előtt, nehogy eltörje.

– Csak találgatom, minek várt ránk: biztos hozzá van szokva, hogy mindig valaki más veszi át a kezdeményezést – felelte Boney. – Pont ilyen az öcsém is. A születési sorrend teszi. – Valamit lefirkantott egy jegyzettömbre.

– Jó – mondtam ingerült vállrándítással. – A csillagjegyemet is tudni akarja, vagy belekezdhetünk?

Kedvesen, várakozón rám mosolygott.

– Azért vártam, mert a feleségem nyilvánvalóan nem egy barátjánál van – jelentettem ki a rendetlenségre mutatva a helyiségben.

– Mióta is laknak itt, Mr. Dunne, két éve? – kérdezte.

– Szeptemberben lesz két éve.

– Honnan költöztek ide?

– New Yorkból.

– New York Cityből?

– Igen.

Boney az emelet felé mutatott, kérdés nélkül kérve engedélyt, én bólintottam és követtem, Gilpin pedig jött utánunk.

– Újságíróként dolgoztam ott – böktem ki akaratlanul. Még most, két év elteltével sem tudtam elviselni a gondolatot, hogy valaki azt hiszi rólam, sosem volt más életem.

Boney: – Érdekesnek hangzik.

Gilpin: – Na és miről írt?

A válaszomat a lépcsőmászáshoz időzítettem: egy magazinnak írtam (lépés), a popkultúráról (lépés), egy férfimagazinnak (lépés). A lépcső tetején megfordultam, és láttam, hogy Gilpin visszanéz a nappalira. Felvillanyozódott.

– A popkultúráról? – kérdezett vissza, és elindult felfelé. – Az egész pontosan mit is jelent?

– Tömegkultúrát – feleltem. Ő is felért, Boney várt. – Filmek, tévé, zene, de, öhm, tudja, semmi művészkedés, semmi lila. – Összerezzentem: művészkedés? Mennyire lekezelő. Nektek, vidéki bunkóknak nyilván le kell fordítanom az én Tanult Keleti Parti Beszédemet Közép-nyugati Népiesre. Én csak megnézek egy filmet a moziba’, oszt’ firkálgatok eztet-aztat, ami épp az eszembe ötlik.

– Ő imádja ám a filmeket – jegyezte meg Gilpin a kollégája felé intve. Boney bólintott: Imádom.

– Most az enyém a Bár a belvárosban – fűztem hozzá. Emellett óraadó voltam a helyi főiskolán, de túlságosan tolakodónak éreztem ezt is rögtön hozzátenni. Ez nem randi.

Boney bekukucskált a fürdőszobába, minket a folyosón hagyott.

– A Bár? – kérdezte. – Ismerem azt a helyet. Már terveztem, hogy benézek. Tetszik a név. Nagyon elvont.

– Okos húzásnak hangzik – jegyezte meg Gilpin. Boney elindult a hálószoba felé, mi pedig követtük. – Nem lehet rossz az élet ott, ahol sok a sör.

– Néha a válasz tényleg ott az üveg alján – feleltem, aztán összerezzentem, mennyire nem idevaló megjegyzés volt.

Beléptünk a hálóba.

Gilpin nevetett.

– Ismerős érzés.

– Látják, hogy a vasaló még be van kapcsolva? – kezdtem bele.

Boney bólintott, kinyitotta tágas gardróbunk ajtaját, belépett, felkattintotta a lámpát, gumikesztyűs kezével végigsimított az ingeken és a ruhákon, ahogy a helyiség hátulja felé haladt. Hirtelen zajt hallhatott, lehajolt, megfordult – és egy tökéletes négyzet alakú, díszes ezüstpapírba csomagolt dobozt tartott a kezében.

A gyomrom összerándult.

– Valakinek születésnapja van? – kérdezte.

– A házassági évfordulónk.

A nyomozók megrándultak, mint két pók, és úgy tettek, mintha mi sem történt volna.

Mire visszatértünk a földszintre, a kölyökrendőrök már nem voltak ott. Gilpin térdre ereszkedett, és a felfordított ottománt nézte.

– Öööö, kicsit nyilván ki vagyok készülve – magyarázkodtam.

– Nem csodálom, Nick – felelte őszintén. Sápadt kék szeme egyfolytában idegesen remegett, nyugtalanítóan tikkelt.

– Tudunk csinálni valamit? Hogy megtaláljuk a feleségemet. Úgy értem, mivel láthatólag nincs itt.

Boney a falon függő esküvői fotóra mutatott: én szmokingban, arcomra fagyott, csupa fog mosollyal, szertartásosan fonom a karomat Amy derekára; Amy szőke haja szoros hullámokba rakva, lelakkozva, a fátyla lebeg a parti szélben Cape Codon, és túlságosan kimereszti a szemét, mert folyton belepislogott a képbe, és épp nagyon igyekezett nem pislogni. Egy nappal a függetlenség napja után járunk, a tűzijáték kénpora keveredik az óceán sójával – nyár.

A hely jó volt hozzánk. Emlékszem, néhány hónap után derült ki, hogy Amy, a barátnőm ráadásul meglehetősen gazdag is, alkotó-zseni szüleinek egyetlen gyermeke, szeme fénye. Egyfajta ikon, hála a róla elnevezett könyvsorozatnak, amire halványan emlékeztem gyerekkoromból. A Csodálatos Amy. Amy mindezt olyan nyugodt, kimért hangon mesélte el, mint egy kómából felébredt betegnek. Mintha korábban már túl sokszor kellett volna ezzel előrukkolnia, és balul sült el – a gazdagság beismerése, amelyet túlzott lelkesedés fogad, egy titkos személyazonosság felfedése, amit nem ő hozott létre.

Elmondta, kicsoda és micsoda, azután kimentünk az Elliott család műemlékvédelem alatt álló házába a Nantucket-szoros mellett, majd vitorlázni, és az járt a fejemben: egy srác vagyok Missouriból, és nálam sokkal többet megtapasztalt emberek társaságában hasítom az óceánt. Ha most elkezdenék tapasztalatot gyűjteni, most elkezdenék nagy lábon élni, akkor sem tudnám utolérni őket. Nem éreztem irigységet emiatt. Elégedettséget éreztem. Sosem vágytam hírnévre, gazdagságra. Az őseim sem voltak nagyravágyók, a gyermekeiket nem jövendőbeli elnökként képzelték el. Pragmatikus szülők neveltek, afféle irodai dolgozónak szántak, aki valahogyan megél majd. Már az érzés is megrészegített, hogy Elliotték közelében lehetek, szelem az Atlanti-óceán hullámait, aztán visszatérek egy pazarul felújított házba, amit 1822-ben épített egy bálnavadászhajó kapitánya, és ott egészséges bioételeket főzök és eszem, pedig a nevüket sem tudom mindig kimondani. Quinoa. Emlékszem, korábban azt hittem, a quinoa egy halféle.

Így egy mélykék nyári napon összeházasodtunk a tengerparton, a szélben vitorlaként dagadó fehér sátor alatt ettünk és ittunk, és néhány óra elteltével kisurrantam Amyvel a sötétbe, a hullámok felé, mert egy valószínűtlen érzés fogott el, azt hittem, már én sem vagyok több egy vibráló fénynél. A hideg pára a bőrömön és Amy visszahúzott a sátor aranyló ragyogása felé, ahol az istenek lakomája zajlott, minden csupa ambrózia. Az udvarlás időszaka is éppilyen volt.

Boney közelebb hajolt, hogy szemügyre vegye Amyt.

– Nagyon csinos a felesége.

– Igen, gyönyörű – feleltem, és éreztem, hogy a gyomrom enyhén megremeg.

– Hányadik házassági évfordulójuk ez? – kérdezte.

– Az ötödik.

Egyik lábamról a másikra álltam, csinálni akartam valamit. Nem akartam, hogy arról társalogjanak, milyen szép a feleségem, azt akartam, hogy induljanak el, és keressék meg, bassza meg. De ezt nem mondtam ki hangosan; sok mindent nem mondok ki hangosan, még akkor sem, amikor ki kellene. Nyugtalanító mértékben magamban tartom és kategorizálom a sérelmeimet: a zsigereimben, a pincében sok száz üvegnyi dühöt, kétségbeesést, félelmet tartok, de ezt senki nem gondolná, aki rám néz.

– Az ötödik, az komoly évforduló. Hadd találjam ki, asztalfoglalás a Houston’sban? – kérdezte Gilpin. A város egyetlen elegáns étterme. Mindenképp el kell mennetek a Houston’sba, mondta anyám, amikor visszaköltöztünk, úgy gondolta, ez Carthage különleges kis titka, és remélte, hogy megörül majd neki a feleségem.

– Persze, a Houston’sban.

Most hazudtam ötödször a rendőrségnek. Ez még csak a kezdet volt.

AMY ELLIOTT DUNNE

2008. JÚLIUS 5.

NAPLÓBEJEGYZÉS

Teli vagyok szerelemmel! Telve lobogással! Dagadok a rajongástól! A házastársi lelkesedés boldog, szorgos méhecskéje. Szó szerint körüldongom őt, igazgatom, simítgatom. Azon kapom magam, hogy ha valakivel beszélek, folyton ráterelem a szót – sután, természetellenesen –, csak hogy kimondhassam a nevét. Feleség lett belőlem, egy unalmas feleség, zálogba kellett adnom a Független Ifjú Feminista-kártyámat. Nem érdekel. Kitöltöm a csekk-könyvét, nyírom a haját. Annyira retró lettem, hogy szerintem egy ponton a pénztárca szót is használni fogom, amikor kilépek az ajtón lengő tweedkabátomban, pirosra rúzsozott ajakkal, úton a kozmetikai szalon felé. Semmi sem zavar. Úgy tűnik, végül minden jóra fordul, minden bosszúság szórakoztató történetté alakul, amit a vacsoránál el lehet mesélni. Képzeld, ma megöltem egy csövest, szívem… hahaha! Ah, de jól mulatunk!

Nick olyan, mint egy jó, erős ital: minden a megfelelő perspektívába kerül tőle. Nem más perspektívába, hanem a megfelelő perspektívába. Most jövök rá, hogy mellette igazán nem számít, be van-e fizetve a villanyszámla, hogy a legújabb teszt kicsit bénára sikerült. (A legutóbbi, és most nem viccelek: „Milyen fa lennél?” A magam részéről én almafa vagyok! Ennek semmi értelme!) Nem számít, hogy az új Csodálatos Amy-kötetet lehúzták, kegyetlen kritikákat kapott, a gyenge kezdés után meredeken zuhan az eladott példányszám. Nem számít, milyen színűre festjük a szobánkat, mennyit kések a forgalom miatt, vagy újrahasznosítják-e a szelektíven gyűjtött hulladékot. (Elő a farbával, New York, újrahasznosítják?) Nem számít, mert megtaláltam a páromat. Nick az, aki laza és nyugodt, okos és szórakoztató, és cseppet sem bonyolult. Nem gyötrődik semmin, boldog. Kedves. Egy szép nagy farok.

Mindent, amit nem bírok önmagamban, most az agyam hátuljába száműztem. Talán ezt szeretem benne a legjobban, amilyenné engem tesz. Nem azt, ahogy érzem magam tőle, hanem amilyenné tesz. Szórakoztató vagyok. Játékos. Kalandra kész. Természetes boldogság és teljes megelégedettség tölt el. Feleség vagyok! Fura kimondani ezeket a szavakat. (De most komolyan, ami a szelektív hulladékgyűjtést illeti – ne már, New York, legalább egy kacsintással jelezd!)

Kissé őrült dolgokat művelünk, például a múlt hétvégén elautóztunk Delaware-be, mert egyikünk sem szexelt még Delaware-ben. Vázolom a jelenetet, mert ezt meg kell örökítenem az utókor számára. Áthaladunk az államhatáron – Üdvözöljük Delaware-ben!, köszönt minket a tábla, valamint: Apró csodák földje, és még: Az első állam, ezenkívül: Az áfamentes vásárlás hazája.

Delaware, a sokoldalú állam.

Mutatom Nicknek az első földutat, amit meglátok, öt percen át döcögünk rajta, míg fenyőfák közé érünk. Nem beszélünk. Hátratolja az ülést. Én feljebb húzom a szoknyámat. Nincs rajtam bugyi, látom, ahogy a szája lefelé görbül, az arca elernyed, és megjelenik rajta az a kábult, elszánt kifejezés, amikor felizgul. Beleülök, háttal neki, arccal a szélvédő felé. Nekinyomódok a kormánynak, és ahogy együtt mozgunk, a duda apró sikkantásokat hallat, engem visszhangozva, a tenyerem csikorog a szélvédőn. Nickkel bárhol képesek vagyunk elélvezni; egyikünknek sincs lámpaláza, és erre elég büszkék is vagyunk. Azután egyből hazaindulunk. Útközben szárított marhahúst rágcsálok, meztelen lábamat a műszerfalra teszem.

Imádjuk a házunkat. A házat, ami a Csodálatos Amyből lett. Egy barna téglás brooklyni sorház, a szüleim vették nekünk, a Promenade-en áll, és hatalmas ablakain át Manhattan panorámáját látjuk. Túl puccos, bűntudatom van miatta, de tökéletes. Ahol lehet, igyekszem harcolni az elkényeztetett úrilány imázsa ellen. Sok mindent magunk csináltunk. Mi festettünk ki két hétvége alatt: zsenge zöldre és halványsárgára és bársonyos kékre. Elméletileg. Egyik szín sem olyan, mint vártuk, de úgy teszünk, mintha így is tetszene. A bolhapiacon szerzett csecsebecsékkel töltjük meg a lakást, lemezeket vásárolunk Nick lemezjátszójához. Tegnap este a régi perzsaszőnyegen ültünk, borozgattunk, hallgattuk a bakelit pattogását, az ég lassan besötétedett, Manhattan fényei kigyulladtak, és Nick így szólt:

– Mindig ilyennek képzeltem. Pontosan ilyennek.

Hétvégenként négy réteg takaró alá bújva beszélgetünk, az arcunk meleg a napsütötte sárga paplan alatt. Még a parketta is vidám. Két régi, nyikorgó léc üdvözöl minket, amikor belépünk az ajtón. Imádom, imádom, hogy ez mind a miénk, hogy története van a régi állólámpának, a kávéskanna mellett álló formátlan bögrének, amiben sosem tartunk mást, csak egy gemkapcsot. A napjaim azzal telnek, hogy kigondolom, mivel kedveskedhetnék Nicknek – veszek egy mentolos szappant, ami úgy ül majd a tenyerén, akár egy meleg kődarab; vagy esetleg egy vékony szelet pisztrángot, amit megsütök és feltálalok neki, óda gyanánt a gőzhajón töltött napjaihoz. Tudom, nevetséges vagyok. De imádom ezt is – sosem hittem volna, hogy képes leszek nevetségessé tenni magamat egy férfi miatt. Nagy megkönnyebbülés. Még a zoknijait is imádom, imádnivalóan kusza pózokban képes szanaszét hagyni őket, mintha egy kölyökkutya rángatta volna oda a másik szobából.

Ma van az első házassági évfordulónk, és eltelít a szerelem, annak ellenére, hogy eddig mindenki folyton azt hajtogatta, milyen nehéz lesz az első év, mintha háborúba induló, naiv gyerekek volnánk. Nem volt nehéz. Minket házaspárnak teremtettek. Ma van az első évfordulónk, Nick ebédidőben eljön a munkahelyéről, vár rá a kincsvadászat, amit szerveztem. A feladványok mind rólunk szólnak, az első együtt töltött évünkről:

Ha az én édes férjecském meg van fázva
Mindig ezt az ételt kívánja.

Válasz: a fűszeres tom yum leves a Thai Town étteremből a President Streeten. Az üzletvezető egy tál kóstolóval vár minket ma délután, és nála lesz a következő feladvány.

És a McCann’s a Chinatownban, meg az Alice-szobor a Central Parkban. Bejárjuk egész New Yorkot. A végállomás a Fulton Street-i halpiac, ahol veszünk két csoda szép homárt, a dobozt az ölemben tartom majd, míg Nick idegesen fészkelődik mellettem a taxiban. Hazasietünk, és a régi tűzhelyünkön álló új fazékba dobom majd őket olyan ügyesen, ahogy csak egy sok Cape Cod-i nyarat megélt lány képes, Nick pedig nevetgél, és úgy tesz, mintha ijedtében bújna a konyhaajtó mögé.

Korábban azt javasoltam, vacsorára együnk hamburgert. Nick azt akarta, menjünk el vacsorázni egy ötcsillagos, flancos étterembe, ahol óraműpontossággal érkeznek a fogások, és a pincérek folyton hírességek nevével fontoskodnak. A homár így a tökéletes középút, a homár az, amiről mindenki egyfolytában azt mondja (és mondja és mondja), hogy a házasság lényege: kompromisszum!

Vajjal esszük, és a padlón fogunk szeretkezni, miközben távoli női hang szól a régi dzsesszlemezről. Aztán lassan, lustán lerészegedünk a jóféle scotchtól, ami Nick kedvence. Átadom neki az ajándékát: a levélpapírt a Crane & Co.-tól, a monogramja tiszta, vadászzöld talpatlan betűtípussal áll a vastag, krémszínű papír fejlécén, amely issza majd a sötét tintát és Nick szavait. Íróembernek való levélpapír, és írófeleségnek, aki netán néhány szerelmes levélre is számít majd.

Aztán talán újból szeretkezünk. És éjjel hamburgert eszünk. És utána még whiskyt iszunk. Voilà: a legboldogabb pár a háztömbben! És még azt mondják, hogy a házasság kemény munka.

NICK DUNNE

AZNAP ESTE

Boney és Gilpin a rendőrkapitányságra tette át a kihallgatás helyszínét, amely úgy fest, mint egy csőd szélén álló takarékszövetkezet. Negyven percen át egyedül hagytak egy apró helyiségben, én mozdulatlanságot erőltettem magamra. A színlelt nyugalom is egyfajta nyugalom. Az asztal fölé hajoltam, a karomra támasztottam az államat. Vártam.

– Nem akarja felhívni Amy szüleit? – kérdezte korábban Boney.

– Nem akarom megrémíteni őket – feleltem. – Ha egy óra múlva sem hallunk felőle, telefonálok nekik.

Ez a párbeszéd már háromszor elhangzott.

A zsaruk végül bejöttek, és leültek velem szemben az asztalhoz. Igyekeztem legyűrni a késztetést, hogy elnevessem magam, mennyire olyan az egész, mint egy tévéműsor. Az utóbbi tíz évben ugyanezt a helyiséget láttam, valahányszor késő este a csatornákat váltogattam, és a zsaruk – fáradtak, feszültek – pont úgy viselkedtek, mint a főszereplők. Teljesen művi módon. Díszletrendőrség. Boney még egy papír kávéspoharat is tartott a kezében, a hóna alatt pedig egy mappát, ami kelléknek látszott. Zsarukellék. Beleszédültem, egy pillanatig mind színleltünk: Játsszunk eltűnt feleségeset!

– Jól van, Nick? – kérdezte Boney.

– Jól, miért?

– Mosolyog.

A jókedvem a járólapra csusszant.

– Elnézést, csak ez az egész olyan…

– Értem – felelte Boney barátságos kézveregetésnek is beillő pillantással. – Teljesen abszurd, én is tudom. – A torkát köszörülte. – Először is azt szeretnénk, ha jól érezné magát itt nálunk. Ha bármire szüksége van, csak szóljon. Minél több információt kapunk most magától, annál jobb, de bármikor távozhat, az sem gond.

– Állok rendelkezésükre.

– Rendben, köszönjük – felelte. – Jól van. Szeretnék mielőbb túlesni a bosszantó dolgokon. A kellemetlen dolgokon. Ha a feleségét valóban elrabolták, bár ezt nem tudjuk, de ha mégis kiderülne, hogy igen, el akarjuk kapni az elkövetőt, és miután elkaptuk, rá is akarjuk bizonyítani a tettét. Hogy ne legyen kiút. Ne legyen kiskapu.

– Oké.

– Szóval gyorsan és egyszerűen ki kell zárnunk magát. Hogy az elkövető ne jöhessen azzal, hogy magát nem zártuk ki, érti?

Gépiesen bólintottam. Nem tudtam pontosan, mit ért ez alatt, de azt akartam, hogy lássák, maximálisan együttműködöm.

– Állok rendelkezésükre.

– Nem akarjuk megijeszteni – fűzte hozzá Gilpin. – Csak szeretnénk felkészülni minden eshetőségre.

– Rendben van. – Mindig a férj a tettes – gondoltam magamban. Mindenki tudja, hogy mindig a férj a tettes, akkor miért nem képesek kimondani: magát gyanúsítjuk, mert maga a férj, és mindig a férj a tettes. Elég megnézni a bűnügyi híreket.

– Jól van, Nick – szólalt meg Boney. – Először is mintát veszünk a szájából, hogy kizárhassunk minden idegen DNS-t a házukban. Beleegyezik?

– Persze.

– És a tenyeréről is szeretnék egy gyors lőpornyommintát venni. Mint mondtam, csak azért…

– Várjanak, várjanak! Találtak valamit, ami arra utal, hogy a feleségemet…

– Nemnemnem, Nick – vágott közbe Gilpin. Egy széket húzott az asztalhoz, és fordítva ült le rá. Azon tűnődtem, a rendőrök vajon tényleg így csinálják? Vagy valami ügyes színész ült le így először, ők pedig látták, hogy milyen vagány, és leutánozzák?

– Ez csak az eljárás része – folytatta Gilpin. – Megpróbálunk mindenre felkészülni. Mintát veszünk a tenyeréről, a szájából, és ha a kocsiját is átvizsgálhatnánk…

– Persze. Mint mondtam, mindenben állok a rendelkezésükre.

– Köszönjük, Nick. Ezt értékelem. Van, aki szántszándékkal megnehezíti a dolgunkat, csak mert megteheti.

Én ennek a szöges ellentéte voltam. Apám kimondatlan hibáztatással fertőzte meg a gyerekkoromat, olyan ember volt, aki folyton ürügyet keresett arra, hogy dühös lehessen. Go ettől defenzív lett, és a legkevésbé sem volt hajlandó eltűrni, hogy alaptalanul vádolják bármivel. Belőlem pedig minden autoritás remegő térdű seggnyalója lett. Anya, apa, tanárok: Amivel csak megkönnyíthetem a munkáját, uram vagy asszonyom. Folyamatosan pozitív megerősítésre éheztem.

– Te szó szerint képes lennél lopni, csalni, hazudni, a francba, még ölni is, hogy meggyőzz másokat arról, rendes srác vagy – mondta egyszer Go. Épp krumplis batyuért álltunk sorban Yonah Schimmel üzletében, nem messze Go régi New York-i lakásától – ennyire jól emlékszem arra a pillanatra –, és teljesen elment az étvágyam, olyan tökéletesen igaz volt, amit mondott. Én még sosem fogalmaztam meg így magamnak, és ahogy mondta, az járt a fejemben: