Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

T. J. Newman: Falling

Copyright © 2021 by TJ Newman

All rights reserved.

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

borítófotók © Getty Images

borítóterv © David Litman

ISBN 978 963 568 155 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Tóth Andrea

Szüleimnek,
Ken és Denise Newmannek

…mit mívelt Isten.

4Móz 23,23{1}

A nő ölébe pottyanó cipőben még benne volt a láb.

Sikítva dobta fel a levegőbe. A véres csonk súlytalanul lebegett egy darabig, mielőtt a gép oldalán tátongó lyuk kiszippantotta. Az egyik légiutas-kísérő kúszott a folyosó padlóján a nő ülése mellett, és harsányan kiabálva az oxigénmaszkok felvételére szólította fel az utasokat.

Bill a gép farából szemlélte a jelenetet.

Világosan látszott, hogy a cipős utas nem hallja, amit a fiatal légiutas-kísérő kiabál. Feltehetően egy mukkot sem hall a robbanás óta. Mindkét füléből keskeny vércsík szivárgott.

A légnyomás felrepítette a hullámos barna hajú légiutas-kísérőt a levegőbe, aztán újból visszazuhant, feje hatalmasat koppant a padlón. Egy pillanatig mozdulatlanul feküdt, aztán amikor a gép zuhanórepülésbe kezdett, a folyosón kúszva-mászva az ülések alatti fémrudak felé kapdosott a kezével. Amikor sikerült egyet megragadnia, remegő karral próbált feltápászkodni, miközben a gép továbbra is sebesen ereszkedett. Ahogy a nő az oldalára gördült, megemelkedett és lengedezni kezdett a lába a levegőben. Törmelék szállt mindenfelé a gép légterében: papírok, ruhadarabok, egy laptop, dobozos üdítő. Gyerektakaró. Mintha egy tornádó belsejébe csöppentek volna.

Bill követte a nő előrefelé vetett pillantását, és meglátta a nyílt eget.

Besütött rájuk a nap egy széles résen át, amely alig fél perccel korábban még a szárny feletti vészkijárat volt. A másik légiutas-kísérő pont ott állt meg, hogy összeszedje a szemetet.

Bill elnézte, ahogy az idősebb, vörös légikisasszony egy mosoly kíséretében kesztyűs kezébe veszi a műanyag poharat, bepottyantja a műanyag zsákba – aztán a robbanás pillanatában egyszerűen eltűnt. És vele a teljes üléssor is. A gép oldala megsemmisült. Bill szélesebb terpeszbe igazította a lábát, ahogy a repülőgép jobbra-balra dülöngélt. Ez az oldalkormánylap lesz, gondolta. Valószínűleg a teljes farokrész megsérült.

Reccsenés hallatszott a barna utaskísérő feje fölül, ahogy kipattantak a fej feletti csomagtárolók. Kizúdultak a poggyászok, és vad hánykolódásba kezdtek az utastérben. Egy jókora, rózsaszín kerekes bőrönd féktelenül meglódult a nyílás felé. A repülőgéptörzsnek ütközött, amikor kizuhant, és egy nagyobb részt fel is szakított a külső borításból. A felszínre került rácsozat az ember mérnöki találékonyságát hirdette az égbolt hátterén. A narancs- és citromsárga szikrákat szórva csapkodó huzalokon túl felhők pettyezték a kilátást. Bill hunyorgott a napfényben.

Közben kellően egyenesbe állt a gép ahhoz, hogy a padlón vergődő utaskísérő fel tudjon állni. Bill nézte, ahogy a nő hasztalan igyekszik együttműködésre sarkallni a testét. Amikor nagy nehezen sikerült előrelendítenie a lábát, meglátta, hogy kiáll a combcsontja a húsából. Pislogva nézte a véres sebet, aztán kúszott tovább.

– Maszkok! – kiabálta, miközben a gép hátsó része felé vonszolta magát, de a fülsiketítő szélzúgásban alig hallatszott a hangja. Egy férfi az oxigénmaszkok felé kapdosott. Egyet el is ért, s már éppen feltette volna az arcára, de egy széllökés kitépte az ujjai közül, lobogtak a műanyag és gumipántok.

Az utasteret nyomasztóvá tette az örvénylő törmelék és zűrzavar. Egy felrepülő fém vizespalack arcon találta a padlón kúszó légiutas-kísérőt. Dőlni kezdett az orrából a vér.

– A férjem! Meglőtték! Segítség!

Bill a férje élettelen testét ököllel csépelő nőre emelte a tekintetét. Két kis pont látszott a férfi homlokán, onnan folyt le vörös csíkban a vér a szemére meg az arcára. A légiutas-kísérő kiseperte a haját az arcából, és a kartámlákra támaszkodva felhúzódzkodott, hogy megnézze.

Nem pisztolygolyókat látott, hanem a gépből származó szegecseket.

Ekkor rázkódni kezdtek, megdőlt a padló. Bill érezte, hogy minden elmozdul alatta. Azon tűnődött, kibírja-e a gépváz. Vajon mennyi idejük maradt?

Az utaskísérő ez idő alatt tovább vizsgálódott, és abban a pillanatban, hogy rátette a kezét a szőnyeg egy sötét foltjára, Billt megcsapta a vizeletszag. A légikisasszony felpillantott a férfira az ülésben, aki döbbent tekintettel bámult rá vissza, miközben mind nagyobbra nőtt a tócsa a lábánál.

– Jeget – nyögte valaki.

A légiutas-kísérő a hang irányába fordult. Bill látta, amint a túloldali sorban ülő utas valami húsos cafattal a kezében kinyúl a fiatal nő felé. Az utaskísérő hátrahőkölt. Amikor felpillantott, látta, hogy az utas álla és nyaka is karmazsinvörös.

– Jeget – ismételte a nő, és kibuggyant a szájából egy adag vér.

A nyelvét tartotta a kezében.

Bill a válla fölött a hátulsó fal felé pillantott, látta, hogy az interfon zsinórja a szélben csapkod, oda tartott a légikisasszony. Tekintetét a konyhaszakasz másik vége felé fordítva meglátta a harmadik utaskísérőt a földön összeroskadva heverni. Egy megnyomódott gyümölcsleves doboz volt mellette a padlón. Bill félrebiccentett fejjel figyelte, ahogy a kilötykölődött narancslé elvegyül a nő testét körülölelő piros tócsával.

A barna hajú közben elvonszolta magát a sor végére, cukros tasakok és minikávétejszínek nyomódtak szét sorra az egyenruháján. Kinyújtotta a kezét, de nyomban vissza is rántotta.

Egy pár fekete bőrcipő állta el az útját.

A légiutas-kísérő felpillantott. Összetörten és véresen hasalt Bill lábánál, száját kinyitotta, de nem jött ki rajta hang. Bill nyakkendője ide-oda csapkodott a szélben. A hajtóműzúgás üvöltve követelte mindkettejüktől, hogy csináljanak már végre valamit.

– De ha maga itt… – hebegte az utaskísérő Billre emelve a tekintetét. Arcára kiült a cserbenhagyottság érzése. – Ki irányítja a gépet, Hoffman kapitány?

Bill hirtelen kapott levegő után, mint aki szólni akar, de nem bír.

Elnézett a távoli pilótafülke csukott ajtaja felé.

A túloldalon lenne a helye.

Átugrott a légikisasszony fölött, és megiramodott a folyosón a gép elülső része felé. Szedte a lábát, ahogy csak bírta, de minél gyorsabban futott, mintha annál távolabb került volna tőle az ajtó. Körülötte jajveszékeltek az emberek, rimánkodtak, hogy álljon meg, és segítsen rajtuk, de ő rohant tovább. Egyre messzebb került tőle az ajtó. Becsukta a szemét.

Aztán minden előzetes figyelmeztetés nélkül a teste becsapódott az ajtóba, és nagyot csattant a koponyája az áthatolhatatlan felületen. A fejét ringatva tántorodott hátra. Szédelgett, miközben azt próbálta kiókumlálni, hogyan is lehetne áttörni a bezárt ajtón, de semmi sem jutott az eszébe. Ütni kezdte, amíg el nem zsibbadt az ökle.

Már hiperventilált. Hátralépett, hogy lábbal rúgja be, amikor meghallotta a kattanást.

Kivágódott előtte az ajtó. Bill berontott.

Vörös és borostyánsárga figyelmeztető jelzések villogtak odabent a pilótafülkében, annak jóformán minden felületén. Szünet nélkül vijjogott egy vészjelzés, s a szűk tér csak felerősítette a kíméletlen zajt. Leült a bal oldali helyére, a kapitányülésbe.

Nehezére esett a műszerfalra összpontosítani, miközben a gép bukdácsolásától teljesen megzavarodtak a számok. Vöröset látott mindenütt, amerre nézett. Az összes gomb, kapcsoló és kijelző harsogva üvöltött felé.

Az ablakon túl mind közelebb és közelebb nyomult feléjük a földfelszín.

Dologra, utasította magát Bill.

Kinyújtotta a kezét.

De lebénult.

Az istenit, te vagy a kapitány. Döntést kell hoznod, mielőtt kifutnál az időből.

Egyre hangosabban szólt a vészjelzés. Egy géphang ismételten arra utasította, hogy húzza fel a gépet.

– Na és az aszimmetrikus tolónyomaték?

Bill oldalt fordította a fejét, és azt látta, hogy a tízéves kisfia, Scott vonogatja a vállát a másodpilóta ülésében. A naprendszeres pizsamája volt rajta, és nem ért le a lába a földre.

– Megérne egy próbát – tette hozzá a kisfiú.

Bill újból a kezére nézett. Megmakacsolták magukat az ujjai, mozdulatlanul függtek a levegőben.

– Hát jó. Akkor válaszd a nehezebbik megoldást. Zuhanásból gyűjts sebességet, hogy egyenesbe hozd.

Bill újból odafordult, és most a feleségét pillantotta meg az ülésben, aki összefonta a karját, és azzal a jellegzetes, csúfondáros mosollyal nézett rá, amelyet olyankor szokott bevetni, amikor mindketten tisztában voltak vele, hogy neki van igaza. Micsoda nő, atyaisten!

Izzadság folyt le a férfi nyakán, mialatt azon igyekezett, hogy cselekvésre bírja magát. A félelem azonban továbbra is megbénította. Rettegett, hogy elszúr valamit.

Carrie besimította a haját a füle mögé, majd áthajolt a férjéhez, és a térdére tette a kezét.

– Bill. Itt az idő.

––

A férfi levegő után kapkodva ült fel az ágyban. A függöny résein beszüremlő holdfény csíkokat vetett a fejedelmi méretű ágyra. Bill a villódzó figyelmeztető jelzéseket keresve fürkészte a szobát. Hegyezte a fülét a vészjelzésre, de csak az egyik szomszéd kutyája csaholt odakint.

Sóhajtva temette kezébe az arcát.

– Megint ugyanaz? – kérdezte Carrie az ágy túlsó feléről.

Bill belebólintott a sötétbe.

ELSŐ FEJEZET

Carrie felrázta a paplant, elsimította rajta a ráncokat. A frissen nyírt fű illata a nyitott ablakra vonzotta a pillantását. Az átellenben lakó szomszéd megtörölte az arcát az ingében, aztán rácsapta a kuka fedelét a nyesedékre. Behúzta a hátsó udvarba, és odaintett egy elhaladó kocsinak, amely zenefoszlányokat húzott maga után, ahogy továbbhajtott. Carrie háta mögött, a fürdőszobában éppen elzárták a zuhanyt.

A nő távozott a szobából.

– Kimehetek, mami?

Scott állt a lépcső tövében egy távirányítású autóval a kezében.

– Hol van… – kezdte Carrie, miközben megindult a lépcsőn lefelé.

Fennen gőgicsélve bemászott a szobába a kicsi. Kinyújtóztatta a kezét a testvére lába felé, és a rövidnadrágjába csimpaszkodva álló helyzetbe tornázta magát, kis teste imbolyogva kereste az egyensúlyt.

– Bepakoltál a mosogatóba?

– Be.

– Akkor kimehetsz, de csak tíz percre. Gyere vissza, mielőtt apa elindul, rendben?

A kisfiú bólintott, és már szaladt is az ajtó felé.

– Ácsi! – kiáltott utána Carrie, a kis Elise-t a csípőjére ültetve. – Cipő.

Kezdetben megterhelőnek bizonyult a kisbaba váratlan érkezése az első gyerek után tíz évvel. Aztán ahogy a háromtagú család beletanult a négytagúságba, Bill és Carrie ráeszmélt, a korkülönbség egyúttal azt is jelenti, hogy a nagy tesó besegíthet az apró dolgokban, például vigyáz a babára, amíg szüleje felöltözik, és beveti az ágyat. Ezután már gördülékenyebben mentek a dolgok.

Éppen az édeskrumpli- és avokádómaradványokat takarította le az etetőszékről, amikor nyílni hallotta a bejárati ajtót.

– Mami! – kiáltotta Scott, riadt éllel a hangjában.

Carrie kisietett hozzá, és azt látta, hogy Scott egy számára ismeretlen férfira néz fel meredten. A verandán ácsorgó idegennek meglepett kifejezés ült az arcán, keze megállt félúton a csengő felé.

– Üdv – mondta Carrie, és kiemelve Elise-t az etetőszékből, beékelte magát a fia meg a férfi közé. – Segíthetek?

– A CalComtól jöttem – felelte az idegen. – Az internetük ügyében.

– Ó! – kiáltott fel a nő, és kitárta előtte az ajtót. – Hogyne, jöjjön csak. – Maga is megdöbbent az első reakcióján, és csak remélte, hogy a férfinak nem tűnt fel a dolog. – Bocs. Sose fordult még elő, hogy idejében jött volna ki egy szerelő, pláne korábban. Scott! – kiáltott oda a felhajtó végénél elkanyarodó fiának. – Tíz perc.

A kisfiú bólogatva eredt futásnak.

– Carrie vagyok – csukta be a nő az ajtót.

A szerelő mindjárt a küszöbön lerakta a táskáját, aztán Carrie elnézte, ahogy szemügyre veszi a nappalit. Nagy volt a belmagasság, és lépcső vezetett az emeletre. Ízléses bútorok, a dohányzóasztalon friss virág. Családi fényképek sorjáznak a kandallópárkányon, a legfrissebb a tengerparton készült naplementekor. Scott Carrie kiköpött mása volt, lágy tengeri szellő lengette egyformán csokoládébarna hajukat, zöld szemüket széles mosoly húzta keskenyre. A feleségénél majdnem egy fejjel magasabb Bill az akkor még újszülött Elise-t tartotta a karjában, akinek liliomfehér bőre éles kontrasztot alkotott a férfi dél-kaliforniai barnaságával. A szerelő egy félmosollyal fordult felé.

– Sam.

– Sam – viszonozta a mosolyt a nő. – Kér valamit inni, mielőtt nekilátna a munkának? Éppen teát készültem főzni.

– Egy tea pompás volna. Kösz.

Carrie bekísérte a szomszéd helyiségbe. Élénk, természetes fény töltötte meg a konyhát, amely a játékokkal teleszórt nappaliba vezetett.

– Kösz, hogy szombaton is kijött. – Carrie visszaültette a kicsit az etetőszékbe. Elise az asztalkát kezdte ütögetni az öklével, és foghíjasan vigyorogva göcögött. – Ez volt az egyetlen szabad időpont a következő hetekben.

– Hát igen, eléggé be vagyunk táblázva. Mióta nincs internetük?

– Tegnapelőtt óta – felelte Carrie, és megtöltötte a teáskannát vízzel. – Fekete teát kér vagy zöldet?

– Feketét, kösz.

– Normális dolog az, hogy csak a mi házunkban vannak gondok? – kérdezte Carrie, miközben figyelte, hogy lobban fel a tűzhely lángja. – Több szomszéddal is beszéltem, akiknél úgyszintén CalCom van, és az övékkel nincs baj.

Sam megvonta a vállát.

– Ez normális. Lehet, hogy a routerrel van a bibi, vagy a vezetékekkel. Máris lefuttatok egy diagnosztikát.

Súlyos léptek dobogása hallatszott a lépcső irányából. A jól ismert zajok következtek: bőrönd és pilótatáska az ajtó mellé készítve, azután egy pár kemény talpú cipő vág át az előszobán. A férfi néhány lépéssel a konyhában termett fekete, kifényesített bőrcipőjében, élre vasalt nadrágban, zakóban, nyakkendősen. A mellényzsebe fölé kitűzött szárnyon a Coastal Airways jelzése, amely alá a Bill Hoffman nevet gravírozták. Ugyanilyen szárny díszítette az aranyzsinóros sapka elejét is, amit most hangtalanul a pultra tett. Kissé drámaira sikeredett a belépője. Carrie felfigyelt rá, hogy milyen éles a kontraszt a lényéből sugárzó tekintély és a házban egyébként uralkodó hangulat között. Ez eddig még nem is tűnt fel neki; nem mintha Bill máskor egyenruhában vacsorázott volna. És alighanem csak attól jött létre ilyen hatás, mert egy harmadik személy is tartózkodott a helyiségben, egy idegen, aki sem Billt, sem a családját nem ismerte. De bármi lett légyen is az oka, mindenesetre furcsa volt.

Bill a zsebébe süllyesztette a kezét, és odabiccentett a szerelőnek, mielőtt Carrie felé fordította volna a figyelmét.

A nő összeszorított szájjal, karját keresztbe fonva viszonozta a pillantást.

– Sam, ha volna szíves.

– Igen, khm, én addig előkészülök – mondta Sam Carrie-nek, azzal magára hagyta a házaspárt.

A falióra jelezte a másodperceket. A kis Elise a tálcán dobolt egy nyálas rágókával, ami aztán kiesett a kezéből, és a padlón landolt. Bill átvágott a konyhán, hogy felvegye, leöblítette a mosogatóban, és megtörölgette egy konyharuhával, mielőtt visszaadta lánya sóvár kezébe. Carrie mögött visszafogottan fütyülni kezdett a vízforraló.

– Amint megérkeztem a szállodába, hívlak FaceTime-on, hogy ment a meccs.

– New York, igaz? – vágott a szavába Carrie.

Bill bólintott.

– Ma New York, holnap Portla…

– A mérkőzés után pizzapartit tart a csapat. A háromórás időeltérést bekalkulálva már alszol, mire mi hazaérünk.

– Oké. Akkor mindjárt reggel.

– Holnap reggel a nővéremmel meg a gyerekekkel találkozunk – vont vállat a nő. – Szóval, majd meglátjuk.

Bill nagy sóhajjal kihúzta magát, a váll-lapját ékesítő négy aranycsík megemelkedett a lélegzetére.

– Tudod, hogy nem mondhattam neki nemet. Ha bárki más kért volna, elhajtom.

Carrie a padlót bámulta. Amikor sípolni kezdett a vízforraló, elzárta a gázt. Fokozatosan hagyott alább a zaj, végül újra csak a falióra ketyegése hallatszott.

Bill az órájára nézett, és halkan szitkozódott. Puszit nyomott lánya feje búbjára, és így szólt:

– El fogok késni.

– Még sosem késtél – felelte Carrie.

A férfi a fejébe csapta a sapkát.

– Hívlak, amint becsekkoltam. Scott merre van?

– Odakint játszik. Bármelyik percben jöhet, hogy elbúcsúzzon tőled.

Ez teszt volt, és Carrie tudta, hogy ezzel Bill is tisztában van. A nő a saját maga által kimondatlanul meghúzott vonal másik oldaláról szegezte tekintetét a férjére. Bill az órára pillantott.

– Majd felszállás előtt beszélünk – mondta aztán, és kiment a szobából.

Carrie nézte, ahogy elmegy.

Néhány pillanattal később nyílt, majd csukódott a bejárati ajtó, és csend telepedett a házra. Carrie a mosogatóhoz lépett, elnézte, ahogy könnyű szél rezegteti a hátsó kertben álló tölgyfa leveleit. A távolban beindult és elhúzott Bill kocsija.

Torokköszörülés a háta mögött. Carrie sietve megtörölte az arcát, és megfordult.

– Elnézést az előbbiért – mondta Samnek, miközben zavartan forgatta a szemét. – Na, mindegy. Feketét mondott. – Egy bögrébe pottyantotta a teafiltert. Gőz szállt fel a kannából, amikor kiöntötte a forró vizet. – Tejet, cukrot?

Hátranézett, amikor a férfi nem felelt.

Samet láthatóan meglepte a reakciója. Nyilván arra számított, hogy sikítani fog. Esetleg elejti a csészét. Sírva fakad, ki tudja. Valami drámai jelenetet várt. Amikor egy nő a saját otthona konyhájában azzal szembesül, hogy egy ember, akivel alig néhány perce találkozott, pisztolyt szegez rá, indokolt volna a túlfűtött reakció. Carrie-nek csupán a szeme kerekedett el ösztönösen, mintha az agyának több időre lenne szüksége, hogy megerősítse az esemény valóságosságát.

A férfi szeme elkeskenyedett, mintha azt mondaná: Igazán?

Carrie vére a fülében dübörgött, hűvös dermedtség áradt szét a testében a gerincoszlopa csúcsától egészen a térdhajlatáig. Mintha teljes valója ebben a zsibongó érzetben összpontosult volna.

Ám elég, ha ezt csak ő tudja. A pisztolyról tudomást sem véve a férfira összpontosított, nem mutatta ki az érzéseit.

A kis Elise, folytatva a gügyörészést, egy sikkantással ismételten ledobta a földre a rágókáját. Sam tett egy lépést a baba felé. Carrie érezte, hogy önkéntelenül kitágul az orrcimpája.

– Sam – szólalt meg higgadt nyugalommal. – Nem tudom, mit akar. De vegye úgy, hogy a magáé. Bármit megteszek. Csak annyit kérek – csuklott el a hangja –, a gyerekeimet ne bántsa.

Kinyílt, majd becsapódott a bejárati ajtó. Carrie pánikba esve vett lélegzetet, kiáltani akart. Sam felhúzta a pisztolyt.

– Elment már a papa, mami? – kiabálta Scott a szomszéd szobából. – Nincs itt a kocsija, játszhatok még?

– Mondja neki, hogy jöjjön ide – így Sam.

Carrie beharapta a száját.

– Mami! – ismételte Scott gyermeki türelmetlenséggel.

– Hallom – szólalt meg Carrie, és becsukta a szemét. – Gyere hamar, Scott.

– Kint maradhatok, mami? Azt mondtad, szabad. – A pisztoly láttán Scott megmerevedett. Az anyjára nézett, aztán a fegyverre, majd újra az anyjára.

– Scott – intett Carrie a gyereknek. A kisfiú egy pillanatra sem vette le a szemét a pisztolyról, miközben átvágott a konyhán az anyjához, aki behúzta őt a háta mögé.

– Nem esik bántódásuk a gyerekeinek – mondta Sam. – Vagy talán mégis. Nem tőlem függ.

Carrie-nek másodszor is megfeszült az orrcimpája.

– Hanem kitől?

Sam mosolygott.

––

Bill érezte, hogy nézik.

Az egyenruha váltott ki ilyen hatást. Peckesebb lett tőle.

Billről sok mindent el lehetett mondani, az általános vélekedés szerint elsősorban mégis rendes volt. Tanárok, edzők, a lányok, akikkel együtt járt, a cimborái szülei, mindenki rendes fazonként ismerte Billt. Nem mintha ő ezt nehezményezte volna. Tényleg rendes fazon volt. Mégis, amint egyenruhát öltött, valami megváltozott, és már nem a rendes volt rá az alapértelmezett jelző. Persze az is a listán maradt. De nem egymagában szerepelt rajta.

Az utasok felkapták a fejüket, ahogy elhaladt a Los Angeles-i nemzetközi repülőtér biztonsági ellenőrzésénél vég nélkül kígyózó sor mellett, elég volt azonban egyetlen pillantást vetniük a sapkájára meg a nyakkendőjére, és a felháborodásuk máris átfordult izgatott érdeklődésbe. Manapság senki sem öltözik így. Megjelenése egy olyan kort idézett, amikor még ritka kiváltságnak számított, szinte eseményszámba ment a repülés. Tervszerű változatlanságával az egyenruha életben tartott egyfajta régimódi titokzatosságot. Tiszteletet és bizalmat váltott ki az emberekből. A kötelességtudatot hirdette.

Bill odalépett az utasbiztonsági résztől diszkréten elkülönített, kis pódiumán magányosan üldögélő adminisztrátorhoz a közlekedésbiztonsági igazgatóságtól. A gép beolvasta a jelvénye hátulján található vonalkódot, pittyegett, és már dolgozott is a számítógép.

– Jó reggelt – mondta Bill, és átnyújtotta a nőnek az útlevelét.

– Még reggel volna? – tanulmányozta a nő a Bill fotója mellett feltüntetett adatokat. Összevetette az információt a jelvényen szereplővel, becsúsztatta az útlevelet egy kék fény alá, ami láthatóvá tette a dokumentum üres oldalán lévő hologramokat és egyéb rejtett jelzéseket. Majd felpillantott, és meggyőződött róla, hogy az arc, amelyet maga előtt lát, egyezik az iratokban láthatóval.

– Tulajdonképpen túl vagyunk rajta – mondta Bill –, csak nekem van még reggel.

– Hát, nekem pedig péntek van. Úgyhogy jobban teszi az idő, ha siet.

A számítógép képernyőjén megjelent Bill fotója és az adatai. Miután a nő háromszor is ellenőrizte mindhárom személyes iratot, visszaadta neki az útlevelét.

– Biztonságos repülést, Mr. Hoffman.

A személyzeti biztonsági ellenőrző pontot elhagyva Bill elsétált az utasok mellett, akik éppen a cipőjüket vették vissza, és elpakolták a folyadékokat meg a laptopokat a kézipoggyászaikba. A legutóbbi útján Bill egy olyan légiutas-kísérővel repült, aki pusztán azért nem volt hajlandó nyugdíjba vonulni, mert nem kívánt lemondani a személyzeti tagoknak járó biztonsági előnyökről. Felhúzta az orrát a gondolatra, hogy közönséges halandó módjára kelljen utaznia; sorban állással, betartva a folyadékokra vonatkozó korlátozásokat, két engedélyezett kézipoggyásszal – amelyeket minden egyes alkalommal átkutatnak, nem csak szúrópróbaszerűen. Ahogy Bill most elnézte, amint egy zoknis férfit éppen megmotoznak, be kellett látnia, hogy a nőnek igaza van.

Egy néptelen kapunál félrehúzódva Bill ígéretéhez híven hazatelefonált. Nézte, ahogy egy ételszállító furgon manőverezik odalent a flaszteren, és neonszín mellényes rakodók pakolják a csomagokat ki és be a raktérbe, és hallgatta a telefon csöngését. Kigurult egy gép a kifutópályára, a távolban éppen felszállt egy másik.

Nem sűrűn veszekedtek Carrie-vel. Pont ezért voltak olyan rémesek az alkalmi vitáik. Carrie-nek minden oka megvolt rá, hogy haragudjon. Ma volt Scott ifiligás szezonnyitó meccse, és Bill korábban azt ígérte a fiának, hogy ő is ott lesz. Gondoskodott róla, hogy ne kelljen repülnie a játéknapon, sem két nappal előtte és utána. De mikor a főpilóta hív fel, és szívességet kér, az ember nem mond nemet. Nem mondhat nemet. Bill volt a harmadik rangidős pilóta a sorban. Amikor alkalmazásba vették, még azt sem lehetett biztosan tudni, hogy talpon marad-e a cég. A startup légitársaságoknak ez jóformán sosem sikerül. Ő azonban ennek dacára kitartott. És most, csaknem huszonöt évvel később, légitársaságuk óriási siker volt az utasok és a részvényesek körében egyaránt. A légitársaság a gyereke volt. Így ha a főnök azt mondja, szükség van rád, igent mondasz. Nincs más opció.

Mindezt Carrie-nek is megmondta. Arról viszont mélyen hallgatott, hogy Scott meccse még csak eszébe sem jutott, amikor O’Malley megkérdezte tőle, hogy ráér-e. S még ha eszébe jut, ez akkor sem lett volna tényező.

A telefon egyre csak kicsöngött, aztán:

– Üdv! Carrie-t hívta. Jelenleg nem vagyok elérhető… – Bill bontotta a vonalat, és vetett egy pillantást a kijelzőn megjelenő családi fotóra, mielőtt zsebre vágta a készüléket.

Meglátta a tükörképét az ablaküvegen, szemügyre vette sötét, dús haját. Halántéktájon árulkodó, ősz szálak vegyültek el benne. A szeme: életteli, mélykék.

––

Bill rácsapott a csengőre a dohányzóasztal közepén.

– Szem. A szemem.

– Ez az utolsó szavad? A győzelem a tét.

– Az éjszakai úszáshoz hasonlította. Amikor nem látni le a fenékre. De izgalmas. Szóval, igen. A szemem. Utolsó szó.

Carrie eltátotta a száját.

Bill előredőlt. Érezte a sörszagot a saját leheletén.

– Hallottam, mikor egyszer ezt mondtad egy barátnődnek telefonon. Csak nem szóltam róla. Úgy szeretlek, kicsim. – Csókot dobott Carrie-nek.

A feleségek ujjongtak, a férjek heccelődtek.

– Jól van, Carrie – mondta a buli házigazdája. – Tehát, a szeme. Ez volt a válaszod arra a kérdésre, hogy melyik testrészét szereted legjobban a férjednek?

A nő arcát elöntötte a pír. Kuncogva tartott fel egy darab papírt, amire lefirkantotta a válaszát: A segge.

Kitört a röhögés. Bill nyerített a leghangosabban.

––

Bill megigazította a nyakkendőjét. Jó ember vagyok, emlékeztette magát megingás nélkül. Bevillant az agyába a kép Carrie csalódott arckifejezésével, ahogy otthagyta a konyhában. Pislogott párat, és egy éppen felszálló gép felé fordította a tekintetét.

{1} Ez a bibliai idézet volt az első morzeüzenet. Maga Samuel Morse küldte 1844-ben. Károli Gáspár fordítása. (A ford.)