Álmok szállnak a létben, vágyak tűnnek az éjben,

lángok gyúlnak a szívben, álmod ébren talál.

Várok alva vagy ébren, jóra s rosszra is készen,

várod a jelt, ami végleg sorsodat osztja reád.

Bármerre mész, mindig tömve az út,

de neked is hely kell még.

Merre menj, ahol neked is jut,

még mielőtt eltünnél?

Álmok foszlanak széjjel, terved elszállt a széllel,

szíved harcol az ésszel, míg nyelved szóra talál.

Vársz, mint más, szakadatlan, múlik a lét, ami egy van,

olvad a sóhaj a borban, vággyal telt a pohár.

Bármerre mész, mindig tele a kép,

bármilyen szögből nézd.

Merre menj, ahol derűs az ég,

s a jóból neked is juthat még?

Ilyenkor lesz mindig ideges az ember,

azt hiszi, hogy minden pont ellene kelt fel!

Ilyenkor lesz mindig ideges az ember,

meggyötör az éjjel, megrémít a reggel.

Ne hallgass rám ezt csak úgy mondtam…

Nyisd hát ki a szemed, s nézz körül!

Ne hallgass rám, borús napom van…

De egyszer minden kiderül!

Nehéz arra menni, ahol nem járt eddig senki.

Egymás nyomán járunk, egymást kell szeretni.

Nehéz arra menni, ahol nem járt eddig senki.

Hát, készülj fel az útra, ami képes tovább vinni!

Pajzs

Az előszó olyan, mint a könyv elé tartott pajzs. A szerző hamar beugrik még az olvasó és a műve közé, és igyekszik egymástól megvédeni a küzdő feleket. Sorolja az enyhítő körülményeket.

Nézzük tehát!

Évtizedekké duzzadó évek óta írom beszélgetéseimet a Pécsett szerkesztett irodalmi és művészeti folyóiratba, a Jelenkorba, az Élet és Irodalom, A HELYZET és a Pécsi Tér című hetilapokba, illetve korábban még a Népszabadságba. Az olvasó ezekből az írásokból talál válogatást a kötetben. Tudom, kockázatos dolog ilyesmit kijelenteni. Te jó ég, mondhatják majd a végén, vajon milyenek lehetnek azok, amelyek kimaradtak?

Mentségemül fölhozom, hogy a válogatás teljesen önkényes. Az utolsók között mentem el, és az elsők között jöttem haza – hirdette magáról Zwack Péter. Kíváncsi voltam a történetre, az emberre. De kíváncsi voltam Pick Tamásra is, akinek nem sikerült megmentenie a család számára a szalámigyártást. Vajon miért nem? Hosszú pályám során megadatott beszélnem Schweitzer Józseffel, a Széchenyi-díjas tudóssal, országos főrabbival, de Ádám Antallal, Makovecz Imrével, Méhes Károllyal, Pege Aladárral, Somló Tamással is. Tudni akartam, hogy kitől származik a Túró Rudi neve, és foglalkoztatott: miért kapcsolják ki évekre valaki lakásában az áramot, pedig a lovagkeresztre érdemesítették előtte. Érdekelt az emberi agy, és csak most vettem észre, hogy többekkel beszéltem, akik a titkait kutatják. És foglalkoztatott az emberi lélek, így, ha velem tartanak, találkozhatnak többek között tudós papokkal is. És civilekkel persze, egészen egyszerű sorból érkezőkkel, és olyanokkal, akiket elkényeztetett az élet. Föllelnek majd nagyon népszerű embereket és csöndes heroizmusban dolgozókat. A hatalomhoz dörgölőzőket, valamint tüntető nonkonformistákat. Találkoztam az órák avatott ismerőjével, aztán meg versenyzőkkel, akik szakadatlan harcban álltak a mutatókkal. Látványos ellentétként utóbb szembejöttek lassú igazságtevők is, akiket sohasem fog fölfalni az idő.

Tapasztalni fogják, hogy beszélgetőtársaimmal többnyire kesztyűs kézzel bántam. Nem hiszek ugyanis a rázós kérdésekben. Nem én találtam ki (Vitray Tamás igazsága), de azért szeretem a boxot, mert ott még szóvá teszik, ha valaki övön alul üt.

A Kiadónak köszönhetően negyvennél több interjúból formálódhatott ez a kötet. És hát én is megvagyok hatva(n).

Kérem szépen, nincs több mentségem. Amennyire tudják, érezzék jól magukat ezzel a könyvvel!

Sz. Koncz István

Kell a gondolat!

Makovecz Imre

A Makona tervezőiroda vezetője, Makovecz Imre az Amerikai Építőművészek Szövetségének tiszteletbeli tagja, a Világszövetség pedig – emlékezetes egyiptomi közgyűlésén – a világ ma élő tíz legjobb építésze közé sorolta.

– Ezt én nem tudom – legyint –, nincs a világnak se teteje, se alja.

Ahogy beszél, élénken mozog a bajusza, és fölváltva szúr a szemeivel. Oktat és vizsgáztat. Aztán egyszerre visszavonja a kis villogó kardokat – tanul. A múlt héten hét hazai építésziroda közös vállalkozásáról, a Kós Károly Egyesülés lehetőségeiről, jövőjéről tartott előadást Kaposvárott. Ez alkalomból kértük, álljon A HELYZET című hetilap olvasóinak rendelkezésére.

Makovecz Imre: Ha az ember az ötvenes éveit tapossa, a jövőről csak oly módon tud gondolkodni, hogy van-e olyan szervezet, mely biztosítja, hogy normális ésszel, ahogy tegnap találkoztunk, holnap is találkozhassunk. Sajnos a példák elkeserítőek. Gondoljon a politikai átalakulásra: megcsontosodott emberek egyik napról a másikra új szervezetekben tűnnek föl, és úgy érzik, hogy tegnap is azt mondták, amit ma. Holott ez nem igaz. Következésképpen a szervezetnek a pszichére sokkal nagyobb hatása van, mint a pszichének a szervezetre. Hogy durvábban fogalmazzak: aki tegnap véresre vert valakit, ma azt mondja, hogy a tettes nem is ő, hanem egy harmadik volt. Hát így nem lehet. Illetve lehet, de ez nem az én jövőm.

Sz. Koncz István: Ehelyett létesült az Egyesülés?

– Ehelyett is, igen. Területileg egymástól elszakított szervezetek társulása, mely szabadiskolát és mesteriskolát hozott létre. Az építészek szabadiskolája épp a mai délutánon nyílott. Előadások sorát jelenti, az ország több pontján. Bárki jelentkezhet, eljárhat.

– Hogy fog működni?

– Úgy nem, hogy Kaposváron meghirdetjük, hogy valaki beszélni fog, és Szolnokról, Győrből, Miskolcról várjuk az érdeklődőket. Biztos kevesen jönnek el. Mert messze van, és mindenkinek tele a feje a saját gondjaival. Csak úgy megy, ha ott a szabadiskola, ahol az emberekéinek.

– Van már ilyenre példa?

– Adódott egy hely Budapesten, ahol hetente összejöhetünk, és beszélgethetünk az építészetről. Meghirdettük az elsőt, családi házak építéséről, nagyon lelkesen elmentünk, és rajtunk kívül a világon senki nem volt ott. Csak a Makona tagjai, akik reggeltől estig együtt vagyunk. Elkezdtünk beszélgetni, mintha nem is mi volnánk mi. Nagyon érdekes este lett. Aztán legközelebb az ismerősök közül is eljöttek hárman, és így tovább. Mára ezek nagyon intenzív együttlétekké váltak.

– És az Építőművészek Szövetsége?

– A Szövetségbe épeszű ember nem teszi be a lábát. A pincében a kocsmát egy BM-es működteti, csak kártyázni lehet, és kizárólag a licitet érdemes bemondani, mert a többit azonnal tudják egy harmadik helyen is. Az emeleten nincs semmi, vezetőségi ülésre meg az jár, aki ráér. A szabadiskola belülről tud fejlődni, kívülről soha. Tudniillik épp az a világ bukott meg az elmúlt negyven év alatt Magyarországon. A kívülről, idegen szívvel ránk erőltetett struktúrák. Mindenünk tele van attól, hogy megmondják, mitől leszünk okosak. Hát nem. Olyan gyakorlatot alakítottunk ki, hogy kiállítási sarkokat nyitunk, és az alkotásokról nyugodtan el lehet mondani, hogy ilyen bolondságot ember még nem rajzolt, vagy hogy szép. Az ilyen viták sokak számára kincsesbányát jelenthetnek. Ezért nem lehet megjósolni, hogy milyen kapcsolat alakul ki Budapest és Keszthely, Pécs és Kaposvár között. Remélhetően olyan szellemi mozgás, mely az építészet hasznára válik. Viszont ha fogadkozások és összekapcsolódásunk ellenére sem jön létre szabadiskolai mozgás, akkor más történet alakul ki. Átszövi a mulasztás, szebb lesz, legendás lesz, és fel lehet használni ellenünk. Igaz? Így történt mindig.

– És a mesteriskola?

– A hét tagszervezetnél biztosít tanulási lehetőséget frissen végzett mérnökök számára. Már Krisztus előtt hatezerben az volt a gyakorlat, hogy aki öregebb, és okosabb, az tanítja a butább fiatalt. Az Egyesülés érez magában annyi kurázsit, hogy képes egy-két fiatalembert megtanítani arra, mi hogy működik. Az a reménységem, ha végigballag a tervezőirodákon, olyan tapasztalatokat szerez, melyek mentesek a megaláztatástól.

– Erre máshol nincs lehetőség?

– Nemigen. Ha valaki állami tervezőirodában kezd, második segédrajzolóból első segédrajzoló akar lenni. Mit kell ehhez tenni? Elmenni kávéért, satöbbi, nem tudom, elszoktam már az állami irodáktól.

– Az egyetemi képzés eleve reménytelen?

– Ne legyenek illúziói. Sajnos a Budapesti Műszaki Egyetem az esetek többségében nagyon alacsony képzettséggel bocsátja ki hallgatóit. Nem az a baj, hogy nem tud megrajzolni egy tervet. Megrajzolja. De nem tud eligazodni a világban, egysíkú a tudása, nem ismeri az egyetemes és magyar történelmet, az épületet nem tudja behelyezni környezetébe. De elvitték almát szedni. Sokat várok ettől a céhszerű vándorlástól. Persze ez nemcsak rajtunk, hanem az ide jelentkező fiatalokon is múlik.

– Ma itt az is elhangzott, hogy új lapot indítanak.

– Szükségünk van rá. Nem az Egyesülésnek, hanem a magyar építőművészetnek. Ugyanis nem olyan újság kell, mely stiláris és entellektüel ítéletek gyűjteménye. Az építészet, ha tetszik, ha nem, másoknak dolgozik. Hogy művészet, az nemigen érdekli azt, aki nem érzi jól magát a házban. A lapban tehát megjelenik majd Magyarország építészete és leépítésének ármánya is. Építészeti újság lesz, a szó hétköznapi és legmagasabb rendű értelmében.

– Végül is milyen lesz a jövő?

– Magunknak kell elhinnünk, hogy szükségünk van szellemi életre, az egyén megnyilatkozásaira, és a közösség befogadására. Ma ezt csak a televízióval éljük át. Nézzük a híradót, és egy idő után mondjuk, hogy most már elmész ám, ez innen hazugság. Morgunk a televízióra. Ehelyett érdemes elmenni egy helyre, és meghallgatni valakit. Még akkor is, ha focimeccs van a tévében. Na, akkor nem biztos… Ezen lehet derülni, de sajnos mindez nem változtat azon a tényen, hogy össze van omolva ez az ország! Belül, az emberekben. Tessék elmenni egy lakótelepre! Nincs rendje, nincs ritmusa. Az emberi találkozásoknak nincsenek színei, ízei! Nincs stílusa a beszédnek, az öltözködésnek, a járásnak! Óriási csapda, hogy félve kacsintgatunk, hogy mikor bukik meg Gorbacsov, és vágyakozva, hogy mikor ad pénzt Bush. Mindkét dolog le van szarva, kérem! Mert ha mind a kettőre figyelünk egyfolytában, akkor kit veszítünk el megint? Saját magunkat. Nincs más dolgunk tehát, mint próbáljuk a holnapot önmagunkból kicsi lépésenként fölépíteni. Én azt mondom, ez a jövőnk.

(1989. szeptember. Makovecz Imre 2011. szeptember 27-én hunyt el, hetvenöt évesen.)

Az eretnek igazsága

Csete György

Csete György 1956-ban felvételizik a Műegyetemre, majd a hatvanas években tervezést oktat ugyanott. Nála alig fiatalabb tanítványai közül néhányan a Mecsek aljára kerülnek, és ebből a társaságból alakul a gyújtó hatású Pécsi Ifjúsági Iroda, melynek ő a szellemi vezetője. Nyolc év alatt mesteriskola formálódik, ahol olyanok készítik jelentősebb munkáikat, mint Dulánszky Jenő, Jankovics Tibor, Kistelegdi István. Tudatosan választott, sajátos kifejezőeszközeik sokaknak szemet szúrnak, a kezdeményezést az udvari építészet a kezdetektől szeretné megfojtani. 1975 szeptemberében megindul az össztűz: ekkor jelenik meg az Élet és Irodalomban Major Máté Nagypanel és tulipán című írása, mely hadba száll a paksi tulipános házak, a paneles építkezés megújítását célzó törekvések ellen. A költő Nagy László szavaival: a Pécsi Ifjúsági Iroda elhamvad a paksi atommáglyán. Itt ülünk a Budapesti Műszaki Egyetem egyik rajztermében, velem szemben a Krisztus-arcú Csete György – vékony ajkán mosoly bujkál. Mint aki tudja, hogy igaza van, és az utókor az inkvizíciót ítéli majd el, nem az eretneket.

Sz. Koncz István: Ahogy bejöttünk a terembe, említette, hogy bár külsősként oktat a Műegyetemen, de nem ért egyet azzal, ami itt történik.

Csete György: Nézze, van összehasonlítási alapom. 1964 óta tanítgatok. Magyarországon még a múlt századból itt maradt, hadmérnök jellegű, porosz szellemű mérnökképzés folyik. Az emberek tizennyolc éves korukban bejönnek, és ha jó szerencséjük engedi, huszonhárom évesen diplomával hagyják el az ősi falakat. Közben reggeltől estig kemény munkával tanulnak. Aki a bölcsészkaron végzett, el sem tudja képzelni, hogy a mérnököket micsoda tortúrák árán képezik, és mennyit kell szenvedni a diplomáért. Szóval nincs lógás és megállás. Teljesen fölösleges tantárgyakat is oktatunk. Oroszra például máig kötelező járni. A korábbi marxista tanszékek pedig pillanatok alatt átalakultak környezetvédelmi tanszékekké. Nem tudom, milyen alapon, hacsak úgy nem, hogy ha Maróthy Lászlónak sikerült, akkor miért ne menne itt is? Tehát ez az intézmény sem más, mint a többi.

– A hallgatók miatt oktat mégis?

– Részint miattuk. Mindenkiből ki lehet hozni a hozzá viszonyított maximumot. Másrészt az eltelt huszonöt év alatt megismerkedtem jó néhány kedves tanárral, akikkel pár szót a szakmáról is lehet váltani. Tehát az emberi kapcsolatok tartanak itt, nem az ötvenforintos órabér.

– Ez az ötven forint csak képletes, ugye?

– Dehogy. Napi négyórás kemény munkával kétszáz forintot keresek, ami műszaki értelmiség megbecsüléséről tanúskodik. Ezelőtt két évvel ugyanis még harmincöt forint volt az óradíj. Tehát amikor egy félévet tanít az ember, 2300-2500 forintot is kézhez kap.

– A hallgatók mit éreznek ebből?

– Remélem, semmit. Alkalmanként együtt is dolgozom a gyerekekkel. Most például a 301-es parcellában fölállítandó emlékmű tervpályázatán veszünk részt. Úgy érzem, hogy emlékművet állítani tévedés. Templomot vagy kápolnát kell építeni. Zárt teret, ahova be lehet ülni öt percre elmélkedni, függetlenül attól, hogy valaki katolikus, református, zsidó vagy ateista. Így fogtam föl a feladatot, és másodéves hallgatóimmal együtt csináltam.

– Sokat tervez?

– Annyit tervezek, amennyit egy írógéppapír méretű rajztábla elvisel. Nekem egyszemélyes tervezőirodám van. Én vagyok a rajzoló, a szerkesztő, a levelező.

– Térjünk rá a sokszemélyes Pécsi Ifjúsági Irodára! Hogy emlékszik vissza a föloszlatására?

– Ez az Aczél György nevével fémjelzett kultúrpolitika egyik kis gyöngyszeme. A gépezet minden olyan törekvést sárba tiport, amelyik akkoriban népben, nemzetben gondolkodott. Jellemző, hogy Dévényi Sándor volt eddig az egyetlen, aki leírta, hogy az említett iroda nélkül nem lenne építészet Pécsett. Pedig nagyon keveset építettünk. Azok a házak, amelyek ehhez a körhöz kötődnek, akkor készültek, amikor mi már eljöttünk onnan.

– És Paks?

– A kezdetektől világos volt, hogy amint fölfedezik, elsöprik az ottani kísérletet. Viszont nagyon érdekes módon a napokban a Paksi Baráti Körtől kaptam egy levelet, épp a héten megyek oda. Szeretnének rehabilitálni bennünket. Azon háborodtak föl, hogy az új hőtechnikai szabványra hivatkozva a házak egy részét levakolták, eltüntették a mintát, magyarul tönkretették az egészet Az e heti összejövetelen arról is szó lesz, hogy a környezetet, amit annak idején teremtettünk, megszerették, és nem viselik el, hogy elvegyék tőlük. Bár nem 1975-öt írunk, hanem ’89-et, a gépezet tökéletesen ép, és mindent felmorzsol. A magyar építészet történetében a Pécsi Ifjúsági Iroda eredményeit folyamatosan meghamisítják. Akkori munkáinknak Magyarországon máig nincsenek dokumentumai.

– Vajon miért?

– Az elmúlt években a tehetségtelenek számára kitűnő lehetőség volt, hogy a pártban csináljanak karriert. Pusztán szakmai tudásukkal soha nem jutottak volna semmire, így mégis a többiek fejére nőttek. A Pécsi Tervező Vállalaton belül is kialakult a senkik szövevénye, akik ha láttak valakit, azonnal el akarták taposni. Nem közvetlenül, hanem a hátad mögött bujtogattak ellened.

– Vitray Tamás mondta egyszer, hogy egy bálványt kétféleképpen lehet ledönteni: vagy jobb vagyok nála, vagy elkezdem terjeszteni róla, hogy már dől.

– Így van, de olyat, aki jobb, nem láttam. A már ott lévő építészek többnyire aljas módszerekhez folyamodtak. A tervtanácsokban ők ültek, mindenhez hozzápiszkáltak, és elvették az ember kedvét attól, hogy ceruzát fogjon a kezébe. Különösen a paksi vita után. Szemtől szembe nem támadtak, de nem kaptál fizetésemelést, prémiumot, megfagyott körülötted a levegő. Ez volt a tipikus módszere az elmúlt éveknek, de ez a jövő módszere is, mert akinek illúziói vannak, az nem normális.

– Az irodát végül is föloszlatták?

– Nem, az embert nem érdemesítik arra, hogy behívják egy szobába, vagy kapjon egy papírt. Nem mondanak föl, csak érzed, hogy semmi értelme itt töltened az idődet.

– Legújabb konfliktusa is Pécshez fűződik. A kertvárosi református templom körüli hercehurcára gondolok.

– Országos tervpályázatot írtak ki, ahol az első díj azt jelentette, hogy aki megnyerte, azé a megbízás. Annak rendje-módja szerint beadtam, meg is nyertem. Többen gratuláltak, de a hivatalos értesítés késett. Egyszer csak megérkezett, hogy megosztott második díjat kaptam.

– Megindokolták, hogy miért?

– Nem. Erre kértem a hivatalos bírálati jegyzőkönyvet, amiből kiderült, hogy bizony én nyertem. Ebben a cirkuszban benne volt a város építési hatósága meg a református egyház. Noha a debreceni református kollégiumban végeztem, és oda járattam mindkét fiamat, bírósághoz fordultam. Kétévi huzavona után megnyertem a pert. Igen ám, de addigra Vadász György, aki a másik második díjas volt – bár tudta, hogy tisztességtelen, amit tesz – megépíttette a tervei szerinti parókiát. Én azzal nyertem, hogy alul volt a garázs, fölötte a parókia és a tetején a templom. A legolcsóbb, ha a legkisebb alapterületre, egymás fölé építesz. Na, lényeg, hogy fölhúzták a parókiát, el is fogyott a pénz, amit az egészre irányoztak elő. Vadásztól elvették a megbízást, és most Tillai Ernőnél van. Ő ugyanúgy tudja, hogy tisztességtelen ügyletek sorozatán került a kezébe, de nem szól, nem keres.

– A panelházak meg épülnek tovább. Pedig Paks után azt nyilatkozta, hogy már nem lehet a hagyományos módon emelni ezeket.

– Azt hittem, tényleg. De az ember egy idő után hozzáedződik a csúnyasághoz. Elmondok egy apró példát. Jó három éve megyek föl az Istenhegyi úton a busszal. Éppen cserélik a fa villanykarókat betonra. Négyzetszelvény, ovális lyukakkal. Mindenki ismeri. Borzalom. Na most, ezt a tipizált szerkezetet, amit eredetileg ipari környezetbe képzelt a tervezője, országosan terítették. És máig telepítik. Ahol még nincs, ott lesz. Ami a tragikus, hogy csak akkor vettem észre, amikor az Istenhegyi úton cserélték, pedig nem most jelent meg, hanem már harminc éve. Tehát az ember szeme annyira hozzászokik a csúnyasághoz, hogy észre sem veszi. Panel építészet? Mit szólok hozzá? Hát ezt.

– És az építészet helyzetéhez hazánkban?

– Vannak nagyon nemes kísérletek. És jobban mennek a dolgok egy-egy városban, mint eddig. De az ország egészében nincs változás. Ezt alapvetően befolyásolja az építőanyagok kínálata. Egy böszme blokktéglából soha nem lehet szép házat csinálni! Ha a kultúrát lecseréled, az embereket is lecserélted. Amit délkeleti határainkon művel most Ceauşescu nagy erővel. Tíz nagy, tízemeletes, háromszáz méter hosszú panelházat kell építeni, és ezzel a kalotaszegi kultúra megszűnt létezni. Örökre. Sajnos a szellemi polpotizmus Magyarországnak is sokkal többet ártott, mint akár a 301-es parcellával dokumentált népirtás. Most sorban jönnek elő az ’56-osok, és mindenki mutogatja a sebeit. Hogy ő hat évet ült. Nagyon szomorú, valóban sajnálom, de a magyar nép harminchárom évet kapott. Be van villanykarózva az egész.

– Ennyire pesszimista?

– Abszolút optimista vagyok. Csak nem nagy hatóerővel. Az egyszemélyes rajztáblám kifejez engem.

(1989. november. Az interjú után még majdnem tíz évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy Csete György Kossuth-díjat kapjon. Halála előtt két esztendővel választották a Nemzet Művészévé. Hetvennyolc évet élt, 2016. június 28-án hunyt el. A Pécsi Ifjúsági Irodáról a Wikipédián olvasható életrajza nem tesz említést.)

Az arkangyal és a pokolfajzat

Jordán Tamás

Jordán Tamás tizedik éve a kaposvári Csiky Gergely Színház tagja. A társalgóban fogad. Ugyan nincs hivatalos dolga, de tőlem függetlenül is bejött volna. A sakktáblán egymásra döntött figurák, az ügyelő hangja a fali dobozból susog és morog, körülöttünk feszült arcok. Borisz Godunov, főpróba. Jordán Tamás nem játszik, így hát nyugodtan ül, vár, mint mondja, egyébként sem izgulna.

Jordán Tamás: Pedig a pánik határáig voltam izgulós. Öt-hat éve, egy ilyen premier előtti hangulatban ültem a tükör előtt, és megbeszéltem magammal, hogy ez egy marhaság, ráadásul gyengébben teljesítek tőle. Nem fűztem különösebb reményt a beszélgetéshez, de sikerült, és azóta semmilyen körülmények között sem izgulok.

Sz. Koncz István: Miért játszik kevesebbet mostanában?

– Az idei évre így kötöttünk szerződést. Lázár Katival ránk bízták a színház stúdióját. Az volt a terv, hogy foglalkozást vezetek a csoportos szereplőknek. Emellett rendezni szerettem volna, ami a Petra von Kant Keserű könnyeivel teljesült. Április 23-án pedig bemutatjuk Goldoni: Karnevál-végi éjszakáját, amelyet Katival közösen rendezünk.

– És a foglalkozás?

– Sajnos, nem válhatott rendszeressé, mert örökös időhiánnyal küszködünk. Pedig nagy szükség van arra, hogy valaki dolgozzon a kezdőkkel. Ehhez szerettem volna hozzájárulni azzal a kis kurzussal, amit csináltunk. Elég sokat foglalkozom mostanában a színészképzéssel.

– Pedig ön nem vett részt hivatalos képzésben.

– Talán annál inkább közel tudok kerülni a fiatalokhoz. Mert bejártam az utat, amit feltehetően nekik is be kell járniuk. Hátha tudok segíteni, és így elkerülnek néhány vargabetűt! Egyébként ez az a folyamat, ahol az ember magától is megkérdez egy csomó dolgot. A lényeg, hogy olyan légkört teremtsünk, ahol lehet kérdezni. Mert sokszor ezek hiányoznak a továbblépéshez. A legtágabb értelemben vett alkotómunka lényege a jól és jókor föltett kérdés. A mi üzemünkben, ahol öt hét alatt gyártunk le egy előadást, nincs idő a kételkedésre. Márpedig a kételkedés szervesen hozzátartozik a művészi munkához.

– A stúdióval erre szakított magának időt?

– Vágytam arra, hogy foglalkozzam a fiatalokkal. Ez volt a döntő. De nem tagadom, szerettem volna kilépni abból a rendből, amiben éltem. Hogy legyen egy kis távolság. Amitől, ha újra kezdek, talán másképp fogok próbálni.

– Ez mikor lesz?

– Lassan véget ér a szezon. Jövőre már próbálok.

– Várja?

– Nem akarok mindenáron játszani, de azért kíváncsi vagyok, ha egy igazán kedvemre való szerepet kapok, akkor hogy kezdem vele a barátkozást.

– És mi lesz a stúdióval?

– Ebben a formában nem megy tovább. Persze ez egy mesterség, amit ugyanúgy meg kell tanulni, mint minden mást. Sokan mondják, a pályához nyolcvan százalék szerencse kell, és húsz százalék tehetség. Így van. Nem hiszem, hogy megjelölt emberek lennének, akik színésszé lettek. De ha már idekerültek, akkor szívós munkával meg kell szerezniük a mesterségbeli tudást.

– Készek erre a szívós munkára?

– Azt hiszem, ez a generáció nem. Ami mindig így van, a fölöttünk járók is azt mondták, hogy bezzeg ők! De a hivatástudat és a felelősség önmagukkal szemben tényleg nincs meg bennük. Nem tudtunk szabad embereket formálni belőlük. Látom a gyermekeimen: döbbenetes, min kell keresztülmenniük. És látom a fiatalokon: nincsenek hiteik. De nem ők tehetnek róla, hanem a perspektíva nélküli társadalom, amelyik ilyenné nevelte őket.

Aki színész akar lenni, annak különösen ismernie kell önmagát. Én tudom magamról, hogy lehetnék arkangyal is és pokolfajzat is. Mert bennem van minden egy kis lenyomatban, csak halvány a kép, nincs még előhívva. Ez juttatja el az átéléshez a színészt.

Van, aki átéltebben dolgozik, és akad, aki jobban tudja a szakmát, és külsődleges eszközökkel, de tökéletesen játszik el egy figurát.

– Önhöz az első áll közelebb, ugye?

– Ha a végeredmény jó, akkor mindegy, honnan jön. Nem minősítem egyik utat sem. Hozzám közelebb áll, ha azonos lehetek a szereppel. S nem keresgélem, vajon az a gyilkos hogy viselkedik. Hanem én hogyan viselkednék, ha abban a helyzetben lennék, és olyan lennék, mint ő.

– Ez érvényes József Attilára is?

– Bár nagyon rosszul hangzik, igazából fütyülök József Attilára. Eszem ágában sincs, hogy népszerűsítsem. Azt hiszem, hogy a problémák, amik izgatnak, mindazokat foglalkoztatják, akik itt élnek. Ezek tehát az én gondolataim, de miután József Attila jobban megírta őket, örömmel használom a szavait.

– Egy-egy ilyen este sokat vesz ki önből?

– Amikor csinálom, akkor nem. Előtte kell felkészülnöm. Ellenőrzöm, hogy olyan állapotban vagyok-e, melyen közvetíteni tudok. Amikor megismerkedtem a Szabad ötletek jegyzékével, akkor friss és érzékeny élményeim voltak.

– Ezekhez nyúl vissza?

– Ha az élmények egyszer beülnek, akkor már előhívhatók. Bármi bajom van, félretolom, hogy szabad helyet teremtsek. Egy-másfél óráig mondogatom a szöveget, közben tűnődőm. Ha ez valamikor napközben megtörtént, utána bármit tehetek. Mégis minden este más. Azt is tudom már, ha menet közben valami nem sikerül, akkor – némi fájdalommal – tudomásul kell vennem. Nem szabad azzal bíbelődni, hogy helyrehozzam. Majd jön újabb rész, és segít. Ezzel a szöveggel minden találkozás nagy utazásnak számít.

– Nem kell memorizálnia a szöveget?

– Ha két hét szünet van, akkor végig mondom. Egyébként a szöveggel nem szokott gondom lenni.

– Könnyen tanul?

– Valamikor bámulatos gyorsasággal tanultam. És még gyorsabban elfelejtettem, ha már nem játszottunk valamit. Mára mindkét képességem erőteljesebb lett. Nagyon nehezen tanulok, és még gyorsabban felejtek. Minél keservesebb munkafolyamat a tanulás, annál komolyabban veszem. Kis egységekben kartonpapírokra írom a szerepet. Mire hússzor elmondom, már tudom, de ötvenszer el kell mondanom ahhoz, hogy minden helyzetben tudjam.

– Művész úr nagyon céltudatos?

– Hogy Lázár Katival tíz évvel ezelőtt eljöttünk Kaposvárra, azt jelentette: tudatosan vállaltunk valamit. Nagyon jó helyzetből jöttünk, Kati a Nemzetiből, én a Várszínházból. De nem voltam kibékülve az élettel, amit élnem kellett, mert felületesnek tartottam a munkámat. Azt gondoltam, engem az válthat meg, ha a munkám közvetlen örömöt okoz. Egyébként azt hiszem, ezen csak kicsiben szabad gondolkodni, mert a társadalomnak egyre kevésbé van szüksége színházra.

– Ezt komolyan mondja?

– Most, hogy változik a világ, nem tehetjük meg, hogy kacsintgassunk, meg áthallásokra adjunk lehetőséget. Nincs az az enyhítő körülmény, hogy az előadás ugyan nem volt jó, de amiről szólt, az elevenünkbe tapintott. A színháznak el kell válnia a politikától, és azzal kell politizálnia, ahogyan dolgozik. Még magasabb értékben kell foglalkoznia a művészettel. Nem vagyok derűlátó. Az elkövetkezendő néhány évben a színház háttérbe szorul majd, mert nem tud segítséget adni.

– Ezt én nagyon szeretném másképp látni!

– Marad azért a közönség, de a társadalmi hatékonyság nem lesz mérhető. Bizonyos érzéseket nehéz kifejezni. Én például nem szeretem ezt a rengeteg piros-fehér-zöldet, ami körülvesz minket. Mert nincs mögötte tartalom, azt hiszem. Ezek ilyen pufogások, meg dübögések. Meggyőződésem, hogy az erdélyi válságban ez a szörnyű, nemzeti színű, kacagányos lobogás szerepet játszott. Mert bizony provokációk történtek ott. Olyan könyvek, irományok kerültek ki, melyek joggal háborítják föl a románokat. És ez nem tesz jót az ott élő magyaroknak sem… Tehát más eszközöket kell találnunk, és mégis olyanokat, melyekkel marokra fogjuk a közönség szívét.

– Végül is milyen a közérzete?

– Tulajdonképpen jól vagyok. A színház mindig szakaszokból áll. Most előttünk van még a Goldoni bemutató. És ez nagyon érdekel. Amíg olyan munkám van, ami érdekel, addig nem lehetek igazán rosszul. Néhány éve volt egy nagy balesetem. Majdnem meghaltam. Megcsúszott a jégen a kocsi, és kettőt bukfencezett. Akkor úgy éreztem, és most is úgy gondolom, Istennek talán van még valami szándéka velem. Valahogyan mégiscsak van Isten. Valamilyen formában.

(1990. április. Jordán Tamás pályájának Kaposvárt követő főbb állomásai a Merlin, a Nemzeti és a szombathelyi Weöres Sándor Színház igazgatói székei voltak. 2020-ban választották a Nemzet Színészévé. Előtte azonban riporter és alanya újra találkoztak. 2018-ban ugyanis egyszerre kaptak Radnóti-díjat.)

Uraim, színvonalat kell emelni!

Buvári Tamás

Buvári Tamás (50) a legismertebb szállodai szakember ma Magyarországon. Nős, két gyermek édesapja. Négy idegen nyelvet bír, de még kettőn biztosan nem lehet eladni. Az ötvenes évek végén – Gundel kezei alatt – portástanuló a Nemzeti Szállodában, Budapesten. Közben a régi motel nyitó évében Tihanyban is dolgozik. Szívesen képzi magát, nagyobb buktatók nélkül halad előre pályáján. A nyolcvanas évek elején már a Hotel Expo élén találjuk. Reménytelennek tetsző helyzetben veszi át a házat, ám munkája viszonylag gyors eredményt hoz. Az Expo forgalma föllendül, példaként emlegetik a szakmában. Négy évvel ezelőtt újabb fogós feladatot bíznak rá, kinevezik a nyolcszázhetven ágyas Stadion (ma: Aréna – a szerk.) Szálló élére. A képlet itt is hasonló: mikor odakerül, tornyosuló gondokon kell átvezetnie a hotelt, aztán eltelik néhány év, és a Stadion igen eredményesen működik. Az utóbbi hónapokban elterjedt a hír: a HungarHotels nyugdíjazás miatt megüresedő vezérigazgatói székére pályázik. Ismerve az előzményeket, a vállalat léket kapott svéd együttműködési kísérletét, a hűhó nyomán maradt anyagi és erkölcsi kárt, bízvást állíthatjuk: testhezálló feladat lenne. Bár Buvári Tamás minden erre vonatkozó kérdés elől kitér, érezhető, hogy már végiggondolta, hogy mivel kell szembesülnie.

Buvári Tamás: Az év egy időszakában a meglévő szállodák száma magas. De márciustól novemberig gyakran nagyon kevés. A szakma egyik sarokszáma, hogy a nagyváros lakosságához képest mennyi a szállodai férőhely. Budapestet Bécshez viszonyítva elmaradásunk szembeszökő. Az ő kapacitásuk háromszorosa a miénknek. Ha ez az arány hatvan százalék körül mozogna, akkor észszerűen elképzelhető, hogy ezek a házak még tölthetőek lennének és nyereséget termelnének. Az elmúlt években azonban a budapesti fejlődés megtorpant.

Sz. Koncz István: Volt jobb?

– Nyolcvankettőben nyílt hat-hét szálloda. Nyolcvanötben rekonstruáltunk jó néhányat. De öt esztendő óta, egészen az idei évig nem történt semmi. Ezek a ciklikusságok nem jók. Ha egyszerre hat-hét házat átadunk, azzal persze jelentősen nő a kínálat. De ez nem jelenti a kereslet automatikus, gépies emelkedését is.

– Mit hozhatna a tervezett világkiállítás?

– Óriási kérdőjel. Váltig állítom, a szállodaiparral nem kellene Bécs után futnunk, de az se jó, ha sokkal mögötte kullogunk. Más kérdés, hogy a tovább lépéshez nincs elég pénzünk. Sem Budapesten, sem másutt.

– Ezért is késik például a pécsi Nádor fölújítása?

– Erről inkább Varga Csaba urat kellene megkérdezni, ő a HungarHotels pécsi igazgatója. Sokkal jobban ismeri nálam a helyzetet. Én ezt csak, mint a cég egyik embere, illetve, mint a vállalati tanács tagja látom, aki saját véleményemet mondom. Létezik az úgynevezett jövedelmezőségi számítás, mely mutatja, hogy egy új vállalkozás mit hoz, mikor térül meg a befektetés. Nyugaton ez elég kemény kérdés, mert egyetlen bank sem ad pénzt addig, amíg valaki ilyet le nem tesz. E nélkül szóba sem állnak az emberrel. Pécsett, ugye, ott egy nagyon szép kis szálloda, a Pannónia (ma már nem működik – a szerk.). Fölújítottuk a Palatinust, ami kétszázmilliós munkának indult, de a duplája lett. Meg kell próbálni visszaszámolni. A tragédia ugyanis a mai magyar beruházási viszonyok között itt kezdődik. Mennyiért lehet pénzt kapni?

– Harmincszázalékos kamattal.

– Úgy van. Abban a pillanatban, ha az ember fölveszi a hitelt, rögtön ott a kérdés: melyik az a vállalkozás, amelyik harmincszázalékos, tőkearányos nyereséget hozhat?

– A bank.

– A bankon kívül szinte kizárt, hogy találunk akár csak egyet is. A szálloda semmiképpen sem ilyen. És még a harminc százalékkal is ott tartanánk, hogy nullán állunk. Csak sikerült jól elfáradnunk. Jelen pillanatban a pécsi kapacitás ezzel a két, teljesen rendben lévő, európai szállodával nagyon kevés napon teszi szükségessé, hogy egy harmadik, nagyobb befogadóképességű társuk is legyen. Minden további bővítés az előző kettő lehetőségét, eredményességét gyöngíti. A pénzt befekteted, és ráadásul kevesebbet tudsz a házakból kihozni. Ez, sajnos, ma nem megy!

– És a nagy nyugati cégek? Bennük sem reménykedhetünk?

– Nem véletlen, hogy a vidéki városokat eddig teljesen elkerülték. Követelményrendszerük olyan szigorú, a léc olyan magasan van, hogy nagyon kevés vidéki szálloda tudja átvinni. Aztán van itt még valami. Az idegenforgalomból ismert az abszolút és relatív vonzási körzetek fogalma. Előbbibe tartoznak a tengerpartok, utóbbiba például a tartományi székhelyek, vidéki nagyvárosok. Tegyük fel, mindkét körzetben azonos kategóriájú szállodákat működtetünk. Az árszínvonal-különbség akkor is ötszörös! Vagyis azonos beruházásra, azonos költségre az egyik helyen ötször annyi bevétel esik, mint a másikon. Ezt nem lehet kivédeni.

– Nem volna érdemes eladni az épületet?

– Az értékesítéssel kapcsolatban két dolog merül föl. Akad-e vevő, és mit akar kezdeni az épülettel? Miskolcon az Avar Szállót vállalatunk öt éve árulja, és senkinek sem kell.

– Akkor tehát nem marad más a Nádornál, mint a halogató taktika?

– Tényleg nem marad más, mint ahogy a Palatinus felújítását is évekig halogattuk.

– Öt-hat-tíz évig ott rohad majd az épület? Tényleg ez a legolcsóbb?

– Alapvető gond, hogy a mi vállalatunk az utóbbi években komolyan vette a struktúraváltást meg a szerkezetátalakítást. Rendbe hozott szállodákat, és ezeket mind hitelből finanszírozta. Tehát óriási mértékben eladósodott. Azóta a szabályozók huszonötezerszer változtak, és egyre nehezebb helyzetbe kerülünk. Úgy jártunk, mint az egyszeri ember, aki elmegy bevásárolni. Részletre vesz egy hűtőt, egy mosógépet, porszívót. Még biztatják is. És amikor megkapja a havi fizetését, ezeket a részleteket ki is tudja egyenlíteni. Csak éppen élni nem tud utána. Mi valahogy hasonló sorsra jutottunk. Hungária, Erzsébet, Béke, Flamenco, Palatinus – e szállodák fölújítása a vállalat önerejéből, hitelek bevonásával történt. Végül is kialakult egy nemzetközileg elfogadható hotelstruktúra, viszont most hatalmasak a törlesztések, a kamatok.

– Ezeket nyögi a cég?

– A nyereség erre megy rá. Hiába volt tavaly kilencszázhatvanmilliós nyereségünk! Mégis csak harmincmillió forint maradt arra, hogyha lerohad a konyhai kályha, újat vegyünk. Harmincmillió egy olyan vállalatnál, amelyiknek ötven szállodája van, satöbbi. Ilyen helyzetben hiába áll ott Pécsett a Nádor, nincs rá kétszázmillió.

– Világos. Ugorjunk egy nagyot! Formula–1. Most, hogy közeledik a magyarországi futam, megint felerősödtek a hangok, amelyek követelik: a vendéglátóipar a verseny ideje alatt keletkező többletbevételből juttasson a rendezőknek. Mi erről a véleménye?

– A Formula–1 ideje alatt a magyar szállodaipar nyolcvan-nyolcvanöt százalékos kihasználtsággal futna. Kétségtelen, a versenynek köszönhetően száz százalékon teljesít, vagyis magasabb a bevétele. De nőnek a kiadások is, és erről sohasem esik szó. Mintha a vendégek csak pénzt hoznának, és nem is ennének például. A többletbevétel egyébként is nehezen számszerűsíthető. Előfordulhat, hogy egyébként is telt ház lenne, ezen el lehet vitatkozgatni, de ember nincs, aki a vitát eldöntené. Na most akkor milyen arányban részesedjen a szervezőbizottság? Az adózott nyereségből engedjünk át? Szerintem a pluszadókból, amik befolynak az államkasszába, finanszírozni lehetne a veszteségeket. Miért nem lehet a Formula–1-et úgy felfogni, mint egy egyszeri, csodálatos nemzeti propagandát, amelyet a világ száz országa közvetít? Ha ennyi televíziós társaságnál el akarnánk helyezni valami reklámot magunkról, sokkal többe kerülne. A Formula–1 az országnak húszmillió forintjába kerül.

– Vagy húszmillió dollárjába.

– Lehet. De ha ezt meg akarnánk fizetni reklámban, akkor kétmilliárd dollárunk bánná. Egyébként nem zárkóznék el. Gondolkodhatunk azon, hogy adjunk jutalékot a három nap vagy az egy hét többletbevételéből. De izzadságszagú az egész. Érdemes visszagondolni az előzményekre. A Magyar Autóklub, amelyik elsőnek tudta meg, hogy egyáltalán lesz verseny, az első évre – másfél esztendővel korábban – lefoglalta Budapest egész szállodakapacitását. Azután húsz százalékra tudta tölteni. Óriási botrány volt. Tehát annyira összetett kérdés, hogy nem osztozkodással kellene megoldani. Emiatt nem is ez foglalkoztat most.

– Hanem?

– Hetvenben, tehát éppen húsz éve nyitott az Intercontinental. A mi vállalatunké. Ettől kezdve jelent meg az európai színvonal. Jó néhány ember megtanulta, hogyan kell ezt csinálni. Képződött egy kiváló szellemi tőke. Ha az ember ezt tudja, azt is tudnia kell, hogy a partnere mit követel, hogy a világban mit adnak, a miénket milyen áron lehet eladni, mit lehet egyáltalán kérni. Emellett tudni illik, mikor kell lecserélni az álmennyezetet félmillió forintért, a szőnyeget ugyanennyiért, a faburkolatot a többszöröséért. Húsz-huszonöt millió forintot hová tegyél a házadban ahhoz, hogy rend legyen. Ugyanakkor harcolsz az utazási irodával, mit fizessen meg, közben televíziókat veszel, minibárt vezetsz be, küzdesz a személyzettel, hogy uraim, színvonalat kell emelni!

Ennek is megvan a maga kínja. És a szépsége is, persze.

(1990. május. Buvári Tamás nem sokkal az interjú után a HungarHotels élére került. Válságmenedzseri képességeit a vezérigazgatói székben is sikerült kamatoztatnia. Többször újraválasztották, a privatizációs folyamat végéig ő maradt a cég élén. Amikor a Danubius Hotels Group fölvásárolta a vállalatot, nyugállományba vonult. A Danubius végül nem tartotta meg a HungarHotels pécsi érdekeltségeit, így a Nádort sem.)

A tyúkokat sosem lehet megunni

Somogyi Győző

Somogyi Győző grafikái, festményei különös világba vezetik a szemlélőt. Jézus nagyfülű szamárka hátán bevonul Jeruzsálembe. A Baross Gábor gőzhajó úgy szeli a fodrozódó vizet, mintha tengeren járna. Hintók, huszárok jőnek magabiztosan. Egyszer volt egyenruhák, mint újak, pompáznak. Lovak parádéznak díszesen. Hegyek szúrják át a felhőket.

Ez a világ sohasem létezett. Vagy épp ellenkezőleg: mindig is itt volt velünk. Azt hinnéd, hogy az emberek jók. A katonák sohasem háborúznak, csak bemutatókra vonulnak néha. Aztán látod, hogy az emberek gonoszak, és a kereszten elvérzik a bárány.

– Somogyi Győző elvonult egy faluba, és most ott különcködik – mond ítéletet valaki az ismerőseim közül. Aztán belépünk a salföldi ház kapuján, és hiába keresem a különcség jeleit. Hagyományos porta, olyan, akár a nagyapámé a Tisza hajlatában. A kora nyári délelőtt csöndben zsinatol a falu. A szomszédban ellustulva vonyít a kutya. Az eresz alatt kecskesajt szárad. A szaletli hűvösében, az asztalon illatos tea, mellette üvegben igazi, tükrös méz. Mellette kétoldalas, kézzel írott, hangulatos kis újság, a Káli Híradó. A lapot az a Káli Medence Környezetvédelmi Társaság adja ki, amelynek alakuló közgyűlését még betilthatta 1983-ban Simon, a révfülöpi párttitkár. Vendéglátónk mosolyogva mutatja az impresszumot.

Somogyi Győző: Szerény újságíró vagyok csak a társaságban. Lapszerkesztő. Egyébként ez is olyan sóhivatal, mint a többi. Elvileg kétszázan vagyunk, de alig egytucatnyian aktívak. Azok az alapítók, akiknek háza van. Többnyire a hétvégéket meg a szabadságukat töltik itt, tehát különösebb közéletre nem is lehet idejük.

Sz. Koncz István: Mégis szépen alakul a vidék.

– Annak örülök, hogy feltámadt a népi építészet. A nádazás, a népi kőművesség. Hagyományos anyagokkal, hagyományos formavilággal. Sokan hoznak tető alá új házakat régi stílusban. Ami szerintem teljesen helyénvaló. Korábban évekig hadakoztunk, mert a műemlékvédelem romokat konzervált. A társaságnak ez a legfőbb haszna. Száz fölött van a megmentett házak száma. Olyan is van, amit elrontottak korábban, és visszaállítottak, megmentettek immár.

– Az öné eredeti még?

– Nem mondható eredetinek, mert van benne kiegészítés, de talán nem is tudná megmondani, hogy mi.

– A budi, azt hiszem. Láttam az évszámot rajta.

– Így van, az évszám mindent elárul. Az oszlopos szénatároló is új, a lovak istállója is. Sőt, a műterem helyén sem volt semmi, csak akácerdő. Nyolcvannégyben építettem.

– Egyedül?

– Nem is rajzoltam előtte semmit, csak elkezdtem rakni.

– Ne!

– Egyetlen szabadkézi vázlatom volt. A homlokzatterv. Ez volt az első épületem, és el is követtem egy csomó hibát. Végül is össze kellett fogatni egy vassal, mert nem tettem koszorút a fal tetejére. Igaz, a régiek sem tettek, de ők hatvancentis kőfalat építettek. Ez meg vegyes fal és elég vékony. Arra sem számítottam, ha a kéményt beépítem a falba, akkor az a hőtől mindig kitágul.

Érdekes az itteni kőépítészet, az országban, azt hiszem, nincs is másutt. Tiszta terméskő, minden alap nélkül, és csak sárba rakják. A sarat az egér utóbb lassan kirágja, mert keresi a törekben a búzaszemeket. A kövek viszont évezredig elállnak, ha tető van fölöttük.

– Ön mióta él itt?

– A ház tizenöt év óta megvan, de öt éve lakom itt állandóan. Az úgynevezett bebírók, tehát a városi értelmiség, akik itt vettek birtokot, mind kétlakiak. Ez az életük, ám Budapesten dolgoznak, és egész évben arra várnak, hogy mikor jöhetnek szőlőt metszeni, kapálni meg iszogatni.

– Önnek nem hiányzik a város?

– Csak a műteremre van szükségem. Elég öreg vagyok, nem kell már magam menedzselni. Nem is tudnám jobban. Van egy kör, akik ismernek és vásárolnak. Azok itt is megtalálnak. Többen fenyegettek, hogy el fogok kallódni. Épp fordítva. Sokan már csak azért is jönnek, hogy lássák a bolond festőt a birkáival. Kevesebb látogató sem lenne kevés.

– Bolond festőt?

– Ezt senki sem mondja, de nem általános, hogy egy értelmiségi ilyen primitív körülmények között éljen. A primitívet persze macskakörmök között mondom. De nincs fürdőszoba. Manapság mindennek ez a mércéje. Pedig jó a levegő, a testmozgás, a természetes életforma sokkal jobb testápoló, mint például a dezodor. Ezzel nem akarok a fürdőszoba ellen beszélni, csak vannak dolgok, amikért érdemes lemondani róla.

– Ha mai élete gyökereit a gyerekkorában keresnénk, megtalálnánk?

– Nem. Budapesten születtem, és ott is éltem az aszfalton.

– Mi hozta ide?

– A falu vonzó ereje. Ma nagyon sokan eljönnének a városból, csak nem tehetik meg. Azonkívül Budapest az utóbbi tíz év alatt majdhogynem lakhatatlanná vált. Autópályává alakították a főbb útvonalakat, és elviselhetetlen a légszennyezés. Ma már nem is titkosak ezek az adatok.

– Hogy talált rá épp Salföldre?

– Teljesen véletlenül. Balaton-parti nyaralót kerestem, de nem tudtam megfizetni. Akkor még senki sem jött távolabb a Balatontól. Pedig jó itt.

– Látom, van egy csomó állata. Sokat foglalkozik velük?

– Úgy három órát naponta. Lovagolok is, viszont így nem kell uszodába járnom, testépítő szalonba meg kocogni. Egyébként mindegyik állatot szenvedélyből tartom. A hasznot nehéz lenne kiszámolni. Bár itt van a napi öt liter kecsketej, például. Nagy tejivók vagyunk, és nem kell tejet vennünk. Ami nemcsak anyagilag jó, hanem mert nem kell elviselnünk azt az undorító nejlonzacskót vagy dobozt. Sajtot is tudok készíteni. Aztán van a hús, a bőrök és a gyapjú, amit megszövünk. Vannak szövőszékeink, a feleségem szövőtanfolyamot tart.

Nem örülnék, ha az jönne ki az egészből, hogy van itt egy extravagáns festőművész, aki egyéni életet alakított ki magának! Hanem hogy ez – legalább részben – követhető, és használható. A nagyvárosi életforma emberellenes. A városlakó társadalmak kihaló társadalmak. Nálunk a város egyenlő lakótelep képlet különösen arra int: ezt abba kell hagyni! Az ország üres. Vissza kell foglalni! Nem csak gazdálkodni kellene. Falun egyáltalán nincs kisipar, kereskedelem, szolgáltatás.

– Oktatás se igen…

– Csak az összevont állami tömegiskola. Meg kell szüntetni, és visszaállítani a kis falusi iskolákat. Két csapás érte az országot. Az első a téesz, a második a településfejlesztési koncepció. Nem volt olyan háború, amely a magyar nemzetet úgy sújtotta volna, mint ez a békés negyven esztendő. Főleg ez a két húzás volt sikeres.

– Mi tehetné újra vonzóvá a falut?

– Azt hiszem, mindenki tudja, hisz nincs olyan hétvége, amikor meg ne telnének az utak, és ne iszkolna mindenki a városból. Az egész fejlett világ a primitív helyekre igyekszik. Ott érzi jól magát. Először eljátszik az ember, folyik a meleg víz, elzárom, kinyitom, de megunja végül. Viszont például a tyúkokat sosem lehet megunni. Ahogy a gyerekeket sem. Az életet nem lehet megunni. Az életet az élet köré kell szervezni, nem a kényelmes, művi környezet köré.

– Mit tehet például a Társaság, hogy ez így is legyen?

– Sokat tettünk, ha felsorolnám, hencegésnek tűnne.

– Mégis tegye azt, kérem!

– Népfőiskolát, faluszemináriumot, számos kiállítást, előadást, szemétszedési akciókat, műemlékvédő, óvó, helyreállító programokat, faragótábort, zenei, táncházas tábort. De a legtöbbet, azt hiszem, azzal tesszük, hogy van itt több száz városi értelmiségi, akikre felnéznek. Tévében lehet őket látni, híres emberek. És ők nem Spanyolországban vagy Budapesten érzik jól magukat, hanem itt. És a falusi ember talán elgondolkodik ezen. Hogy akkor talán neki sem kellene elmenekülnie.

– Nem fordulhat ez a visszájára?

– Persze, megvan a veszélye, hogy ez egy olyan úri huncutság, de azért nekik ott a lakásuk a városban telefonnal meg fürdőszobával. A prédikáció, sajnos nem sokat számít, a népek mindig a divat szerint cselekednek.

– A fürdőszobát már másodszor említi. Nagyon haragszik rá?

– Nekem is lesz, csak olyan kemény a szikla, hogy a derítőt még nem tudtuk megoldani. Köztudott, nincs csatornázás az országban. A fürdőszoba meg az angolvécé tehát egyenlő a kútmérgezéssel. Csak efölött mindenki szemet huny. Azért ihatatlan az ivóvíz most már mindenütt, mert higiénikus életmódra tértünk rá. A kutak nagy része nem a kemikáliától mérgeződik. Maga a gazda tojik a kútjába. Ilyen meggondolások miatt nem sietek én a fürdőszobával. Azzal együtt a tisztálkodást meg tudjuk oldani.

– Végül is sikerül-e megállítani a falvak elnéptelenedésének folyamatát?

– Az itteniek számára sokáig az volt a fő cél: lakótelepi lakást szerezni Tapolcán! Panelt! Ezért elkótyavetyélték a szülői házat, a kertet, a szőlőt. Két-három év múlva már bánták, nem tudták a gyereket hova leengedni játszani. De be nem vallották volna! Tehát vettek egy kiskertet, kezdődött az egész elölről. És irigykedve látták, a szülői házból micsoda kacsalábon forgó nyaraló lett, ők pedig nem tudtak hol nyaralni.

Mára a folyamat megállt. Egyrészt változott a világ, és mindezt fölismerték. Másrészt egyes falvakból, így Salföldről is szinte mindenki elköltözött. Csak a beköltözés mentheti meg. És így is lesz. Az eddigi gyakorlat nem tartható tovább. Állami munkahely és panellakás – itt alakul ki a szocialista embertípus. Volt szerencsém belelátni, pedig magam nem szenvedtem tőle. Munkáspap voltam.

– Ön nem fölszentelt pap?

– Fölszentelt pap vagyok, csak tizenöt éve nem gyakorlom ezt a hivatásomat. Teljesen átálltam a művészetre.

– Katolikus, egyébként?

– Igen. Kidobtak, és később magam is úgy döntöttem, hogy nem megyek vissza.

– Az egyház alkolbolította ki?

– Állami segédlettel. Akkoriban ez együtt járt. A belügy kiadta a parancsot a püspöknek, és az végrehajtotta. De olyan régen volt… Már nem ez az eset jellemző rám.

– De a munkáiban benne van!

– Benne, persze. Az egyházat és a hitet megtartottam. És ehhez mindenképpen ragaszkodom. Nem léptem ki, nem vagyok felfüggesztve, sem eltiltva. Csak szolgálaton kívül vagyok, úgy mondják. De hogy Jézus megjelenik a munkáimban, azt jelenti: őt látom a megoldás kulcsának. Az életformakérdések mögött is elsősorban vallásos megtérést tételeznék fel. Majdnem minden életformareform vallásos alapokon nyugszik.

Mi a kis kertjeinkhez, szőleinkhez, templomocskáinkhoz térünk vissza. Legalábbis remélem.

(1990. június. Somogyi Győző 2012-ben kapott Kossuth-díjat.)

A Mona Lisa meg a bajnok

Ranga László

Isten tudja, hányszoros bajnok. Szakértők mondják róla, hogy a legtehetségesebb magyar autóversenyző. Sokak szerint már régen külföldön volna a helye, valamelyik nagy autógyár csapatában. Harmincnégy éves, eredeti foglalkozása szerint gépjárműtechnikus. Pécsett született, és ma is itt él. Nős, két fia most épp a nagyszülőkkel nyaral a Balatonon. 1976 óta versenyez. Eddigi pályafutását sok sikeres és néhány kudarcokkal terhes esztendő jellemezte. Kétségtelenül az idei volt a legjobb éve. Harmadszor lett a ralisport abszolút magyar bajnoka, de most először úgy, hogy a „Nagy Öreg” Ferjáncz Attilát is maga mögé utasította. Mégpedig meggyőző fölénnyel: öt alkalomból négyszer. Életbiztosítása nincs. Pedig mire ön e sorok olvasásában elért a második mondat végéig, Ranga László Lancia típusú autója álló helyzetből 200-ra gyorsult föl.

Nehéz időpontot találnunk. Ranga László a beszélgetés előtt néhány órával ért haza Bécsből, most éppen Budapestre készül, aztán talán Olaszország felé fut tovább. Az interjú alatt viszont készséges, barátságos és türelmes. Egyszer majd megkérdezem tőle, hogy tudja-e, milyen szép képeket és plasztikus hasonlatokat használ, amikor mesél. A történetben 1975 nyarán járunk éppen. Késő délután megtelik fiatalokkal a pécsi belváros. A Széchenyi tér forró kövein ülők között egy kisebb csoport: Hóman Tibor, Szuhanyik László és persze Ranga László.

Ranga László: Minden este megvitattuk Pécs autósportját. Folyton tervezgettünk. Gyerekkoromtól vonzódtam az autókhoz: édesapám hivatásos taxisofőr volt. Ráadásul a Légszeszgyár utcában laktunk, alig ötszáz méterre a tizenkettes Volán autós szakosztályától. Persze mindig arra bicikliztem. Aztán azon a nyáron Szuhanyik Laci vett egy leadott taxit, és elkezdtük barkácsolni. Mire hozzánk került, már háromszázezer kilométert futott, és alkalmatlan volt a versenyzésre. De lelkesek voltunk nagyon. Laci vezetett, Hóman Tibor szerelt, én pedig navigáltam. Így telt el négy év.

Sz. Koncz István: Elég szép eredményeik voltak, ugye?

– Nyertünk másodosztályú bajnokságot is, 1979-ben pedig vállalati autót kaptunk a Volántól, és azon túl azzal versenyeztünk. A kocsit Mona Lisának hívtuk, mert olyan sokat dolgoztunk rajta. Szépen ki volt festve.

– Ekkor még navigátor volt?

– Hogyne, a nagy fordulatot 1982 hozta, amikor vezetőként kaptam vállalati autót. Kurcz Árpád lett a navigátorom, és sok versenyt nyertünk. Bajnokságokat is.

– 1984 annál keservesebb lehetett. Ön az utolsó verseny előtt, a nem hivatalos edzés közben beleszaladt a Tóth–Tóth páros autójába, és emiatt az autósport szövetség elvette az összes az évi eredményét.

– Gondoltam, hogy rákérdez erre, bár nem is beszéltem azóta róla. Mivel a dolog versenyen kívül történt, ezért az ügyészség vizsgálta az ügyet, de bizonyítékok hiányában nem emelt vádat. A szövetségben mégsem érvénytelenítették az említett döntést. Azt hiszem, meg akartak leckéztetni. Ez az egyik része a dolognak. Másrészt viszont magamnak is köszönhettem a bajt. Belementem egy olyan csínybe, amilyenbe soha többé nem mennék bele. De sokkal fiatalabb voltam, és sokkal gőzösebb, mint ma.

– Ezután nyugodtabb évek jöttek.

– Igen, ’87-től pedig már Dudás Mihállyal versenyeztem, és mindjárt az első évben el is nyertük az abszolút bajnoki címet. Akkor alakult ki nyolctagú szerelőgárdánk mai formája is. Egy évvel később viszont leégtünk. A szó legszorosabb értelmében. Akkor a Camel-csapat színeiben indultunk egy Audi Quattróval. A harmadik verseny után elvittük a kocsit nagyjavításra. Már hazafelé hoztuk, amikor megtörtént a baj. Versenyszerelőink atyamestere, Topp Zoltán vezette az Audit, én pedig mögötte poroszkáltam. A Kaposvár–Szigetvár úton jöttünk. Bőszénfánál jártunk, amikor a csomagtartóban robbant valami, és három-négy méteres lángok csaptak föl. Megálltunk, odarohantam, Zoli benn ült még, el akarta indítani a tűzoltó készüléket. Úgy rángattam ki a gallérjánál fogva. Attól féltem, hogy felrobban az autó. Azóta tudom, hogy nem robban: ezeken a kocsikon speciális benzintartály van. Mindenesetre a tűzoltók a riasztás után negyven perccel értek a helyszínre. Persze porig égett az autó.

Ezután még két évet mentünk Dudás Mihállyal, aztán tavaly ősszel úgy döntöttem, hogy nem csinálom tovább. Befejezem az egészet.

– Ön most viccel!

– Nem, a legkomolyabban így gondoltam. A csapat szervezetlenül dolgozott, és több olyan dolog történt, amibe máig nem látok bele. Cirkuszok, botrányok voltak, és úgy gondoltam, hogy nekem nem ér ennyit a dolog. Aztán eltelt egy hónap, és elkezdtem szervezni az idei évet.

– Miért döntött így?

– Nem tudtam mit kitalálni. Mit csináljak? Horgászni, sakkozni már nem fogok, szőlőm nincs. Maradt az autó. Sikerült megtartanunk addigi legfőbb támogatónkat, a Marlborót. A nagyszerű szerelők mellett olyan emberek vezetik a csapatot, mint Pánics Zoltán, Antalffy György és Kovács László. Négyen szervezzük az életet. És sikerült nyernünk. Nagyon fontos a többes szám. Nem navigátorommal, Büki Ernővel kettesben győztünk, hanem a csapat lett első.

– Az ám, első hely! Milyen a kapcsolata Ferjáncz Attilával? Nehezen viselte, hogy életében először a második helyre szorult itthon?

– Nagyon sok dolgot tanultam tőle, egy időben még csapattársak is voltunk. Továbbra is nagyon tisztelem őt. De volt idén egy nyilatkozata, ami miatt nem tekintem barátomnak. Viszont nem akarok belemenni abba a meccsbe, hogy az újságon keresztül válaszolgassunk egymásnak. Hogy a mi kapcsolatunk most nem felhőtlen, az semmit sem változtat az ő érdemein és képességein. Ferjáncz Attila kétszer is harmadik tudott lenni az Európa-bajnokság mezőnyében, és ha a csapatod le tudja őt győzni, akkor érdemes gondolkodni azon, hogy kilépjetek külföldre. És ne csak a ragmeg ralira.

– Mi az a ragmeg rali?

– Ragd meg a csomagtartót! Szóval, szeretnék eljutni Eb- vagy vb-futamra.

– Szeret még autózni?

– Autózni imádok, de távol lenni nem szeretek. A harmadik-negyedik napon már elegem van a szállodából, a külföldből, és megőrülnék, ha nem tudnám, hogy hazajöhetek ebbe a városba.

(1991. augusztus. Ranga László gyógyíthatatlan betegség következtében 2001 nyarán halt meg. Szuhanyik László alig tíz, Ferjáncz Attila éppen tizenöt évvel élte túl. Pánics Zoltán 1997-ben, Kurcz Árpád 2005-ben, negyvenkét évesen hunyt el.)

Befejezetlen történet

Rozgonyi György

Valószínűleg több kilométert úszott, mint amennyit a magunkfajta, városba zárt ember egész életén át gyalogol. Kétségtelenül ő volt Pécs úszósportjának egyik (ha nem „A”) legeredményesebb versenyzője. Tucatszám nyerte a korosztályos bajnokságokat, többször volt vidékbajnok, országos bajnok, csúcstartó.

Rozgonyi György 1953-ban született, és a hatvanas évek végén volt a csúcson. A müncheni olimpiára készülve megbetegedett, és hamarosan befejezte aktív sportolói pályafutását. Nevéhez különleges sporttörténeti eredmény kapcsolódik: Magyarországon ő úszott először egy percen belül a százméteres pillangóúszásban. Nagyon sokan ismerik Pécsett. Évek óta a HGM Autósiskola gyakorlati oktatója. Nős, két gyermek édesapja. Vajon mi történt akkoriban? S mi lett vele azóta? Erről szól ez a beszélgetés.

Mindenáron le akar beszélni az interjúról. Merthogy már senki nem emlékszik arra, hogy valamikor élsportoló volt. Meg húsz éve jóformán az uszodában sem járt. Végül otthonában fogad mégis. A szobában ott ül a felesége, meg Petra és Levente. Időnként jókat kuncognak az apjukon. Nem nagy riporteri bravúr megállapítanom, hogy kivételes szeretetben nevelkednek.

Rozgonyi György: Amikor ifjabb Horthy avatta a Balokány uszodát, apám kilencéves volt, és az akkor rendezett tehetségkutatón, a kettes pályán, harminckilenc másodperccel megnyerte az ötvenméteres fiú gyorsúszást. Aztán jöttem én, kilenc évesen, elindultam a Balokányban egy tehetségkutatón, az egykori kettes pályán (közben hetes lett), és harminckilenc másodperccel megnyertem az ötvenméteres fiú gyorsúszást. Na, akkor mindjárt abba is hagytam, illetve tornásztam tovább. Várkői Feri bácsinál meg Horváth Imrénél. Aki a hatvanas-hetvenes években kapcsolatba került a sporttal, az biztosan ismeri őket. Látod, Horváth Imréről kellene írni egyszer, mert róla nem beszél senki. Nagyon sok embert adott a magyar sportnak, csak nem foglalkoznak vele. Mint annyian, én is nagyon sokat köszönhetek neki.

Sz. Koncz István: Mégis otthagytad a tornát.

– Egyszer a BTC-teremben, egy versenyen, szekrényugrás közben hatalmasat repültem. A nézők közé estem. Ez elvette a kedvemet a tornától nagyon, és valahogy megint elkeveredtem az úszók közé. Dr. Vlaskovics József lett az edzőm. Körülbelül két-három éves munka után mentem először vidékbajnokságra Debrecenbe. Négy számban indítottak, hármat megnyertem. Utána fölraktak a vonatra, indultam Budapestre. Ötven méter gyors, a tévékommentátor, Vitray Tamás latolgatta az esélyeket, erre, bumm, megnyertem. Nem a papírforma érvénysült! Na, jött a pillangó, kommentátor, mint fent, azt is megnyertem. Megint nem a papírforma érvényesült. Mit tehetett szegény riporter, annyit mondott, hogy nyert Rozgonyi. Kész.

– Gondolom, ezek után kerültél Budapestre.

– Székely Éva és Littomeritzky Mária keze alá, a BVSC-be. Mit ad Isten, egy év múlva, ugyanazon a versenyen, ugyanaz a szpíker a százméteres pillangó előtt ömlengett, hogy Rozgonyi Gyuri a BVSC üdvöskéje üstökösként tűnt föl az úszás egén satöbbi. Szerencsére ennek ellenére bejött a papírforma.

– Hány bajnokságot nyertél összesen?

– Isten bizony nem tudom. Nem nagyképűségből mondom, tényleg fogalmam sincs. Hogy csúcstartó voltam, azt is úgy tudtam meg, hogy egyszer olvastam egy uszoda fényújságján, hogy új országos csúcs, úszta Hargitay, a régi ennyi és ennyi, tartotta Rozgonyi. Olyan úszó voltam, aki kitűzött egy célt, és a közbenső állomásokról nem akart tudomást venni. Tehát ha megnyertem a bajnokságot, örültem neki, de többet szerettem volna.

– Ebből a többől valami megvalósult, amikor percen belül úsztad a száz pillangót?

– Hatvannyolcban kezdődött az alapozás, egyik nap mondja Littomeritzky Mária néni, hogy ha egy percen belül leúszom a távot, akkor este mindenkinek elengedi az edzést. Á, mondom, ez lehetetlen, meg sem kísérlem. De a többiek cukkoltak, hogy ne csináljam ezt velük. Megpróbáltam, persze, nem sikerült. Aztán ment ez a játék egy párszor, egyszer érzem ám, hogy nagyon jól fogom a vizet. Fölálltam a kőre, hogy akkor most megyek. Huszonöt méternél hallom ám, hogy a többiek ordítanak a parton. Ötvennél őrjöngenek. Gondoltam, ezek szerint nagyon jól megyek, mert megőrülnek kinn a parton. Még hetvenötnél is kiabáltak. Ötvenkilenc egész kettőtized másodperc lett a vége.

– Az olimpiára mégsem tudtál kijutni.

– Szilveszterre, 1970 végére állandó hőemelkedésem lett. Nagyon fájt a derekam, és fájtak a vállaim is folyton. Ezzel kezdődtek a bajok. Másfél hónapig feküdtem a Sportkórházban. Kihúzták tizenhat fogam, hogy biztos attól van a hőemelkedésem. Nem attól volt. Elvittek az ideggyógyászhoz. Vizsgálgattak jobbra-balra. Végül Mátrai doktor megvizsgált Pécsett, és megkérdezte, milyen gyógyszert szedek. Mondom, nem tudom, de egy marékkal naponta. Azt viszont tudom, hogy nagyon büdöset pisilünk tőle. Nem akarom ragozni, kiderült, hogy gyógyszerrel nyomták föl az izmainkat, és ettől állandó ízületi gyulladásom volt. Úgyhogy nem vettem be több tablettát, és tényleg el is múlt a lázam. Csak sajnos, a bajok nem értek véget. Ugyanis a derékfájás okát is megtalálták. Fejlődési rendellenesség miatt van egy nyitott gerinccsigolyám. Azt tanácsolták, olyan szakmát válasszak, ahol nem kell állni és ülni. Így lettem dozimetrikus operátor az Uránbányában. Először azt sem tudtam, mi az. Két évig úsztam még itthon, aztán végleg abbahagytam. De innen ez már egy másik történet. A fiam története talán.

– Az ám, hallom, hogy aranyjelvényes sportoló! Mit csinál?

– A Tritex Triatlon Klub versenyzője. Korosztályában az országos második-negyedik helyen áll. Meg kell mondanom, fantasztikus dolog a triatlon.

– Ez az, ahol egy versenyen bicikliznek, úsznak, futnak, ugye?

– Igen. Azért szimpatikus nekem, mert az egyetlen sportág, aminek nem Budapesten van a központja, hanem Szekszárdon. Ráadásul akkora tömeget mozgósít, hogy nem is hinnéd! Valamelyik versenyen láttam, hogy a futásban, a cél előtt száz méterrel az egyik versenyző már majdnem összeesett. „Meghalok, öregem”, nyögött a mögötte jövőnek. „Dehogy halsz meg, gyere, besegítelek”, mondta emez, és betolta saját maga előtt a célba. Ilyen sport nincs még egy.

(1991. szeptember. Rozgonyi Levente végül nem szárnyalta túl édesapja eredményeit. A triatlon központja viszont most már nagyon régóta Budapest.)

Írni van kedvem!

Kornis Mihály

Kornis Mihály különös sorsú darabját, a Halleluját vasárnap óta játssza a Pécsi Harmadik Színház. Viszonylag kevesen tudják, hogy a szerző élete sem volt mentes a kitérőktől. Kornis Mihály – még Kertész Mihály néven – 1973-ban végzett a Színművészeti Főiskola színházrendezői szakán. Vizsgarendezése a Tartuffe volt Kaposvárott. Ezután nem állított darabot színpadra többé. 1974 és ’78 között a Magyar Rádióban dolgozott, de elbocsátották. 1980-ban jelent meg első kötete, a reveláció erejével ható Végre élsz! 1989-ben napvilágot látott A félelem dicsérete című könyve, amely végérvényesen a legnagyobb kortárs írók sorába emelte.

Prózájához hasonlóan drámái is hamar népszerűvé váltak. Emlékezetes, hogy a Magyar Televízió tavaly bemutatott portréműsorában milyen fantasztikusan mondta el saját írását, a Dunasiratót. Az elmúlt héten az ő fellépésével nyitott a Budapesti Katona József Színház Kamaraszínháza. Most, amikor Kornis Mihály ismét szorosabbra fűzi a szálakat, amelyek a színpadhoz fűzik, különösen érdekes lehet annak földerítése: vajon mi késztette annak idején nevének és pályájának megváltoztatására? Interjúnk erre a kérdésre keresi a feleletet.

Kornis Mihály: 1967-ben voltam érettségiző, és akkor megnyertem az országos tanulmányi versenyt magyar irodalomból, Sarkadi Imre drámáiról írott dolgozatommal. Persze arra következtettem, hogy felvesznek majd az egyetemre, mert akkor az volt, hogy az első tíz embert fölveszik.

Sz. Koncz István: Azt hiszem, a mai napig így van.

– Csak éppen velem nem volt így, mert valamilyen titokzatos okból egy szakot nem lehetett választani. Kettő pedig csak nyelvvel párosítva indult. Latinos osztályba jártam, és a latin felvételi vizsgám nem sikerült. Így egy évig oroszul tanultam. ’68-ban, ugye, forradalmi időkben, én az oroszt nyúztam. Föl is vettek. De akkor, tavasszal hirdettek színházrendezői szakot a főiskolán.

– Ami pedig nincs minden évben.

– Akkor négy-öt évente volt. Na most, volt némi családi hagyomány, mert anyám valamikor színésznő volt. Negyvenöt előtt főleg, meg azután is, negyvennyolcig. A Nemzeti Színházból végül Major Tamás rúgta ki, polgári származása miatt. Továbbá egy burzsoához ment feleségül, aki az apám volt. Amíg persze burzsoá lehetett. Aztán mindjárt anyagbeszerző lett. Ezzel együtt otthon nimbusza volt a színháznak, én pedig színész akartam lenni. Amikor hallottam ezt a rendezői szakot, elhatároztam, hogy jelentkezem. Egyfajta pimaszsággal csináltam végig a felvételit. Az utolsó fordulóban Moilère-t kellett rendeznem. Úgy kezdődött az előadás, hogy én a díszletablakon kivágattam a színészekkel egy lábast meg egy fedőt. Iszonyatos csörömpölést okozott. Nádasdy Kálmán erre megkérdezte, hogy miért dobták ki? Azt válaszoltam, hogy felébredjenek a tanár urak! Állítólag ezért vettek föl.

– Közbevetve: a szülei mit szóltak a főiskolához?

– Ők talán még boldogabbak voltak, mint én. Apám diadalmasan bement az egyetemre, és közölte, hogy fiamnak nem kell a maguk felvételi papírja!

– Hol jött akkor a csalódás?

– Mindjárt az első évben. Rádöbbentem, hogy a főiskola szörnyű hely, ahol semmit nem tanítanak a rendezőknek, mert a tanárok egy része attól fél, hogy a saját konkurenciáját neveli föl. Valahogy az egész világrend ott rendült meg bennem. Az akkoriban divatos rostavizsgák beindítottak egy sajátos mechanizmust, ahol az erősebb letaposta a gyengébbet. Az ilyesmit én gyűlölöm! Végül – voltaképpen anyám kérésére – mégis elvégeztem a főiskolát.

Jellemző az akkori időkre, hogy Ascher Tamással át is akartunk menni filmrendezői szakra, de akkor még úgy gondoltuk, hogy a technikai tudás alapfeltétel. Ez nem volt igaz, de jelezte a gyávaságunkat.

– Meg a félelmüket.

– A megfélemlítettségünket, úgy van. Mire a Tartuffe-ig jutottam, nemcsak az a tapasztalatom volt meg, hogy a főiskola hervasztó hely, hanem, hogy a vidéki színház is az. A viszonyokról nekem addigra a vidéki színészek alkoholizmusa, a hihetetlenül rossz lakáskörülmények, az állandóan cenzúrázott műsorok, a tökéletesen elavult Kukucska színház jutott eszembe.

A Tartuffe után a kaposvári és a szolnoki színház kötött velem szerződést azzal, hogy egyet itt, egyet ott rendezzek. Az első előadás egy Csurka-darab lett volna a szolnoki színházban. Székely Gábor közölte velem, hogy szilencium van. De időnként föl kellett hívnom a minisztériumot, hogy rendezhetem-e? Pedig Csurka az újabb írásaival nem tetszett annyira már akkor sem. No, két héttel az első próba előtt kaptam egy telefont, hogy a darab le van tiltva. Viszont küldtek egy listát azokról, amelyek játszhatók.

– Ez volt az utolsó csepp?

– Nem, de már közeledünk. Kertész Ákos Makra című darabját kellett volna megrendeznem. Legyünk túl rajta! Elolvastam, villámgyorsan átírtam, és Kertész Ákos – aki nagyon jóindulatú, rendes ember – elfogadta. Na, bementem Szolnokon egy díszletállító próbára, és leültem a harmadik sorba. Azt éreztem, hogy kibírhatatlanul gyűlölöm az egészet. Ha nekem rendeznem kell, akkor az olyan megalázó, hogy fölmerült bennem: miért ne mehetnék én innen el? Ki az, aki engem arra kényszeríthet, hogy ezt végigcsináljam? Aztán egyszer csak az jutott eszembe, hogy na, nem! Ennél sokkal jobbat tudok. Úgy fogok elmenni, hogy többet vissza sem jövök. Az életem talán legdöntőbb cselekedete volt. De hát akkor mégis mihez fogjak? S akkor azt gondoltam, hogy írni fogok.

Mert írni van kedvem.

(1991. október)

Mindig a mi időnk van!

Bán Endre

Bán Endre (57 éves) a pécsi Pius templom plébánosa. Kivételes képességeit még azok is elismerik, akik távol állnak a hittől vagy a katolikus egyháztól. Rendkívül tájékozott, igen széles látókörű, olvasott ember. Amellett, hogy nagy hatással beszél a felnőtteknek, vasárnapi, fél tízes gyermekmiséit is legendák övezik. Joggal.

Hittanóráin generációk nevelkednek. A Mindennap együtt az Úrral című kötetekben katolikus közíróként is ismertté vált. Tanít a Teológiai Főiskolán, részt vesz a regionális kutatásetikai bizottság munkájában. Nem mellesleg: ő a püspöki helynök. Nehezen tudom elképzelni, hogy valaki szeretetlenül beszéljen róla. Azon kevés pap egyike, aki hivatása beteljesítése mellett szeretetet és jóságot sugároz. Még a konyakja is nagyon finom – ha akarnék, sem tudnék rosszat írni róla.

Bán Endre: A hivatásomban az egyik döntő lökés akkor ért, amikor a szerzeteseket egy éjjel rajtaütésszerűen elvitték. Ministráns voltam a pécsi ferences templomban. A templom zárva, benn az ávósok, mindenki izgult, a nénik sírtak. Kiküldtek egy világi papot, doktor Lukács Istvánt, hogy vegye át a plébániát. Akkor láttam először, középkorú, határozott, jó megjelenésű férfi volt, aki úgy beszélt az ávósokkal, hogy éreztem: nem fél. Bennem, a gyermekben ez megmaradt. A ministránsa, gyónója lettem. Amikor eljutottam az érettségiig, megkérdezte, mik a terveim. Sokféle elképzelésem volt, elmondtam, hogy matematikus akarok lenni vagy biológus, vagy fizikus, orvos… Erre fölvetette, nem akarnék-e pap lenni. Elgondolkodtam: tényleg, miért is ne? De mert csúnya, kommunista világ volt, a biztonság kedvéért az ELTE matematikus szakára is jelentkeztem.

Sz. Koncz István: Hogyhogy a biztonság kedvéért?

– Félő volt, hogy elsöprik a teológiát. Szóval, mindkét helyre felvettek. A teológia maradt, én pedig írtam egy levelet az ELTE-re, hogy köszönöm.

– Végzés után rögtön Pécsre került?

– Igen, épp akkor ült új ember a püspöki székbe, és én lettem a titkár. Aztán teltek-múltak az évek, már Cserháti József volt a püspök, amikor 1962-ben felfüggesztettek.

– Miért?

– Azt hiszem, azért, mert az akkori egyházügyi megbízottal kölcsönösen nem kedveltük egymást.

– Teljes csöndre volt kárhoztatva?

– Hogyne, még ahhoz is ragaszkodott, hogy ne tölthessek be egyházi állást. De Cserháti püspök úr ezt kivédte. Így kerültem Tolnára pénzbeszedőnek. Három év után pedig én lettem a káplán. Ott töltöttem majdnem tíz évet, aztán Szigetváron hármat, és utána kerültem ide.

– Miből doktorált?

– Etikából. Mi úgy mondjuk, morálisból.

– Mit jelent az, hogy ön a püspöki helynök?

– Ha a püspök úr elfoglalt, akkor kormányzati ügyekben helyettesítem. Bérmálok például, de nem szentelek papot.

– Kering a városban egy pletyka, hogy majdnem ön lett a püspök.

– Mayer püspök úrral együtt jelölt voltam én is. De egészségügyi gondjaim voltak, és kértem, hogy mellőzzenek.

– De szerintem így sem dolgozik kevesebbet.

– Ha romlik az egészségem, visszamondhatom a helynöki megbízatást. Helyettesíthető vagyok. Ám ha a püspök beteg, akadozik az egész egyházmegye.

– Ez nagyon tisztességes álláspont.

– Szerintem inkább reális.

– Most hogy van?

– Élek. Mindenki rohan, és amikor csinál valamit, már a következő feladatra gondol. Ennek köszönhettem a betegségemet én is. Volt időszak, amikor úgy tűnt, talán meg is kell halnom. Akkor nagyon üdítő élmény volt számomra, hogy abbahagytam a tervezést. Hiszen ki tudja, meddig élek. Ez indított a gyógyulás felé. Sajnos amikor újból jobban lettem, visszatért a tervezgetés, és emiatt nem is vagyok egészen egészséges.

– Lukács atya egykori tanítványa fél-e valamitől?

– A disszertációm a keresztény reményről szólt. Az embernek sokszor oka van arra, hogy sötéten lássa a jövőt és a jelent. De én – éppen a hitemmel magyarázhatóan – mindig reménykedtem. És ez most is megvan.

– Vigyázzon, mert azzal, amit mond, elismeri, hogy vannak félelmei.

– Vagyok annyira reális, hogy tudom: vannak fenyegető mozzanatok a társadalomban és a politikában. De erősebb a reményem, és ezt a reményt szeretném sugározni mások felé. Az a tapasztalatom, hogy az emberek nem olyan rosszak, mint amilyennek mutatják magukat.

– Az emberek mégiscsak jobbak, mint az emberek?

– Igen.

– Amikor a társadalmi változások elkezdődtek, az ember úgy gondolta: eljött a mi időnk. Aztán elszaladt két év, és ma sokan azt mondják: nem jött el a mi időnk. Ön hogyan vélekedik erről?

– Hát, én azt mondom, hogy mindig a mi időnk van! Tudniillik a szeretet, az igazság, a becsület örök emberi érték. Az önzés, az aljasság egy darabig sikeres, és érvényre jut. De hosszú távon nem. Aki az említett értékek oldalán áll, annak az élete jóval nagyobb kisugárzással bír, mint annak, aki csak a jelenre vagy a közeljövőre gondol. Mondok egy gyengécske példát. Ceauseşcunak elvileg mindene megvolt. De kellett neki a testőrség, mert félt, és mint minden zsarnoknak, neki is kellettek a tapsolók. Akik azt mondják, hogy te nagy vagy, bölcs, csodálatos és jóságos. Valójában ezzel árulta el magát, hogy boldogtalan és szerencsétlen.

– Értem én, csak úgy látom, hogy megint sok a tapsoló.

– Mert ilyen az emberek beidegződése. Hogy ezt a szót használjam: magatartási modellek működnek. Amit a gyermekeknél is látok. Ha kérdezek valamit, azt a választ adják, amit úgy gondolnak, hogy elvárok tőlük. A kommunizmusnak tán az volt az egyik legnagyobb bűne, hogy tömegembereket gyártott. Abban látom az előbbre lépés útját, ha ki tudjuk bontani a fiatalok egyéniségét.

– Errefelé visz az oktatás most?

– Pillanatnyilag nem. És nagyon ártalmasnak látom a tucatötletekkel teletűzdelt tucatfilmeket.

– És az ünnepeink is tucatünnepekké válhatnak…

– Meg kell tanulnunk ünnepelni. Rájönni arra, hogy az ünnep rajtunk múlik, a szívünkből nő ki. Ez nagyon fennkölten hangzik, de a legőszintébben így érzem. Ha akarok ünnepelni, akkor lesz ünnepem. Az ünnep azt is jelenti, hogy egy magamnál nagyobbal tudok találkozni. Valami nagyszerűvel. A gyermek száz szemmel nézi, és csodálatosan látja a világot. A karácsony elsősorban a gyerekeké, és a felnőtt akkor tudja átélni, ha a gyermek szemével meri figyelni.

(1991 karácsonya. Bán Endre az interjú után még három és fél évig tervezgethetett. 1995 nyarán, Szombathelyen, egy lelki gyakorlaton rosszul lett; halálával a Pécsi Hittudományi Főiskola is elvesztette rektorát.)

Kívül a kerékvágáson

Demjén Ferenc

A sárguló fotó jobbféle televíziós kvízműsorok feladványa lehetne: kisfiú áll hatalmas Sztálin-portré alatt, valahol Budapesten, úgy 1952 táján, és az édesanyja kezét szorongatja. A kép egy eldugott baranyai falu parasztházában lóg most, néhány aranylemez előkelő társaságában. A hajdani kisfiút Demjén Ferencnek hívják. A ház szerény, és lakályos. Külsőre nemigen különbözik a környék épületeitől. Az udvaron kerekes kút, a kerti asztal fölött petróleumlámpa imbolyog. Az istálló mögött, a karámban lovak majszolgatják a szénát. Virág, a tavaly született csikó úgy ugrándozik a kora tavaszi napsütésben, mintha a világon minden érte volna.

Gazdája, Demjén Ferenc az egyik – ha nem „A” – legnépszerűbb énekes ma Magyarországon. Pályájának állomásait, együtteseinek neveit rajongói fejből fújják: Dogs, Liversing, Meteor, Sakk-Matt, Tűzkerék, Bergendy, V’Moto-Rock. 1989 óta szólóénekesként dolgozik. Ezt az időszakot olyan albumok fémjelzik, mint a Szabadság vándora, az Elveszett gyémántok vagy A Föld a szeretőm. Lemezeiből eddig több mint négymillió példány fogyott.

Az utóbbi években a március mindig az ő hónapja volt. Ilyenkor tartotta lemezbemutatóit a Budapest Sportcsarnokban. Idén csönd van körülötte. Vajon miért? Ezt akartuk megtudni tőle.

Demjén Ferenc: A nagy koncertjeim most már évek óta tényleg mindig márciusban voltak. És ez veszélyes lehet. A dolog előbb-utóbb automatikussá válik, beáll egy kerékvágásba, amit rosszul viselek. Mint itt a tanyán. Amikor leesik az eső, mindig mások a kerékvágások. Van, amikor aztán nincs is kerékvágás, csak gumicsizma vagy lóhát. De talán ezt szeretem a legjobban.

Sz. Koncz István: Jól érzed itt magad, ugye?

– Jól élek, ez a hely egy kis sziget nekem. Kevesen vagyunk. Kicsi a közösség, szoros a kötődés. Sok barátom van, talán mert érzik, hogy nem akarom kihasználni a népszerűségemet.

Azt hiszem, én is megérdemlem a privát életet. Nem mintha valami nagy gazdagságot rejtegetnék például. Nem vagyok gazdag, és ez nem is volt célom soha. Élni szerettem volna mindig, és megosztani az élet apró örömeit az emberekkel, egészen közepes vagy alacsony szinten. Ha látok két szépen nőtt nádbugát vagy káposztát, már boldog vagyok. Vagy itt vannak a halastavak, és nemsokára jönnek vissza a gólyák. Ha szépen süt a nap, néha már kiülök a kertbe, nem zavar senki, csak a madarak csicseregnek.

– Nem vagy nagyon elzárva a külvilágtól?

– Eléggé el vagyok zárva. De itt is van szamár. Sziszi, akit csak az különböztet meg a városi szamaraktól, hogy intelligensebb azoknál. Vannak lovak, Lepke, Szundi, meg persze Virág. Aztán itt vannak a barikák. Baba és Pipi – Pipi azért kapta a nevét, mert sokat pipil. Az egyik kutya a Szabadság vándora borítóján is látható Pásztorsuba Aranyos, a másik Rettegett Iván. A cicát Sziamiaunak hívják. Hála istennek, jól vagyok. Itt szerintem nem is lehet rosszul az ember. A levegő jó, a feleségem főz, az állatok egészségesek. A barátaim pedig mindig eljöhetnek. Aki ennyi utat megtesz, meg is érdemli, hogy a barátom legyen.

– Közben meg azt énekled: a célt, mit magamban itt benn rég elrejtettem, nem lelem.

– Bizonyos értelemben tényleg nem lelem. Elértük, hogy az ország nagyjából szabad. Kinőtt a szárnyunk. Igen ám, de hova nőtt ki? Tudunk mi társai lenni azoknak az országoknak, ahol minden szárny simán repít? Szárnyakat szeretnék látni és nem darutollakat. Nem visszafelé kéne haladni, hanem előre. Én, ha visszafelé megyek, előbb-utóbb összetöröm az autómat, mert nem is nézek rendesen hátra. Sajnos az emberek hajlamosak arra, hogy az intenzív agymosás áldozataivá váljanak. Pedig nem kéne bedőlni az olyan próbálkozásoknak, amelyek végül egy egyoldalú struktúra felépítéséhez vezetnek. Mert abból már nem következik más, csak az, amit tényleg diktatúrának kell nevezni.

– Ha ennyire érzékenyen figyeled a változásokat, akkor nyilván észleled az időről időre felbukkanó antiszemitizmust. Mennyire érint téged?

– Engem Rózsinak hívnak, ami azt jelenti: rohadt zsidó. Bár református vagyok, vállalom a zsidóságomat. Aki akár a cigányok, akár a zsidók vagy bármilyen kisebbség ellen fordul, azt nem viselem. Itt a faluban gyakori, hogy együtt iszunk, horvátok, szerbek, magyarok, zsidók, cigányok. A barátságok nem „faj” szerint szerveződnek. Bízom benne, hogy ez így is marad.

– Talán a hely szelleme is ezt diktálja.

– Itt nincs a helynek szelleme, csak gyönyörű környezet van. Ha megmutatnád egy amerikainak, megvenné az egész Baranyát, mert olyan szép. Őszintén szólva én is megvenném, de csak egy kettesem volt most.

Persze van, ami az embert tényleg elkeseríti. Például, hogy a közeli városokban nem is tudom, hány ezer menekült tengődik. Nincs lakásuk, nincs semmijük. Azt tudják csinálni, hogy a kicsi segélyből, amit kapnak, elmennek a kocsmába és berúgnak.

Amennyire tudok, megpróbálok az itt élőknek segíteni. azért is hoztunk létre alapítványt egy korábbi nagy koncert bevételéből. Viszont nem akarok a jótékony ember pózában tetszelegni. A jótékonyság egyáltalán nem érdekel. Az sem fontos, hogy kiemelt ember legyek. Mégis, ha tudok tenni valamit, azt azért megpróbálom.

– Említetted, hogy református vagy. Hívő is talán?

– Maximálisan hiszek Istenben. Hiszem, hogy most is figyel bennünket. Viszont nem járok templomba. Nem szeretem a most divatos külsőségeket. Én abban hiszek, hogy amikor reggel hétkor felkelek, és a cinke itt csicsereg, azt Isten adta nekem.

Ez izgat, és nem – mondjuk – a kárpótlási törvény. Persze mit ért volna egy igazi menedzser, amikor útlevelet is csak háromévente kaptunk… De nem szeretnék sírni, hogy mi lehetett volna belőlem satöbbi. Nem az elmúlt húsz évet szeretném megkapni, hanem a következő húszat. Megtanultam, hogy iszonyú erővel kell dolgozni a sikerért. És érzem, hogy az emberek örülnek annak, amit csinálok.

– Neked sokat jelentenek az emberek?

– Kérdezd meg az erdészt, hogy sokat jelentenek-e neki a fák? Szeretem az embereket, persze. Nézd, a zenész olyan, hogy talán több a lelke, mint száz luftballon. Én csak egy rockzenész vagyok, akit a hivatalos kultúra sosem fog befogadni. De nem is várom ettől a hivatalos kultúrától, ami most van. De azt hiszem, annak is van jelentősége, amit én csinálok. Ebben a rendkívül pesszimista világban az emberek élményeket keresnek, és jó, ha egy kicsit össze tudják szedni magukat. Én talán segíteni tudok ebben. Ha megjelenik egy fantasztikus verseskötet, akkor sajnos csak kétezer példányban veszik meg. Én évente általában száz-százötvenezer lemezt adok el. Ez egyrészt jelzi, hogy milyen fordított az értékrend, másrészt nagy felelősséget ró rám. Ezért vagyok nagyon igényes azzal szemben, amit írok, és ezért szeretnék minden szöveget úgy írni, mintha verset írnék.

– Egy pillanatra térjünk vissza még az emberekhez! Szereted, ha ünnepelnek?

– Nem. Soha nem akarom ünnepeltetni magam. Nem szeretem az ovációt. Ami pedig a hétköznapokon is elkerülhetetlen. Mert felismernek. Az emberek valamit mindig szeretnének megtudni rólam, pedig nem vagyok túlságosan érdekes ember. Csak régi darab vagyok, és talán egy kicsit bölcsebb is. Igaz viszont, tudom, hogy kell megérinteni az embereket, és hogy kell ápolni a kapcsolatokat.

– Hogy látod, hol állsz most a pályádon?

– Nézd, két éve a mi koncertünk volt az első, amikor a BS-ben magyar zenészek léptek fel, és teljesen telt ház volt. Ez csak azért fontos, mert megnyitottunk egy utat, amelyen most már sokan járnak. Korábban kizárólag külföldiek játszottak ott. Akik nagyon jók, de mi sem vagyunk rosszabbak. A futballista tud bizonyítani külföldön is. Na jó, mostanában nem bizonyítanak, de a lehetőség adott. Nekünk nincs lehetőségünk, csak a nézőszám jelenthet valamit. Kiléptünk a színpadok világából a pódiumok világába. Én szívesen játszanék egy embernek is, de a műfaj megítélésében azért ez nem mindegy.

Azt kérdezed, hogy látom magam? Volt idő, amikor rossz voltam, el is mondtam, meg is írták elegen. Mostanra, ha nem is javultam meg, de lelassultam, eléggé megnyugodtam. Eljutottam abba a korba, hogy tudom, kihez tartozom. Máskülönben… Néha arra gondolok, hogy szívesebben lennék cipész, mint az, ami vagyok. Jó szagú bőrök és faszegecsek között. Csak késő megtanulnom a szakmát. Akármi történne, nem tudnék igazán semmit úgy csinálni, mint ezt. Nem lehetek suszter.

(1993. március. Demjén Ferenc nagyon súlyos betegség után, 2019. december 30-án állt újra a Budapest Sportaréna színpadán. A koncert végén néhány soros, kivetített üzenettel búcsúzott a közönségtől. „Köszönöm a Mindenható Istennek, hogy nem engedte el a kezem” – írta többek között.)

A palack mindig gömbölyű

Zwack Péter

A Zwack Unicum részvények bevezetésével a kétszáz éves családi vállalkozás történetének egy fejezete lezárult. Mégpedig egy fordulatokban bővelkedő fejezete. Különös módon ezt az ötven évet elég kevéssé ismerjük. Unicum mindig volt, aztán csak pult alól volt, de később visszatért, néhány esztendeje az eredetit isszuk megint. A történet másik főszereplője, Zwack Péter most itt ül velem szemben, hivatali szobájában, amely olyan, akár egy kis múzeum. Képek, palackok, emlékek. Ezekről beszélgetünk.

Zwack Péter: Ahol ülünk, apám irodája volt. A mellettünk lévő középső szoba egy ügyvédé, a szemben lévő pedig Béla nagybátyámé volt. Apám és nagybátyám egy életen át nem beszéltek egymással. Például amikor apám reggel bejött, szólt az ügyvédnek: mondja meg Bélának, hogy jó reggel, mert itt vagyok. Ennek ellenére jól dolgoztak együtt. Nagybátyám a világ egyik legzseniálisabb termelője volt. A likőröket mind ő találta föl. Apám pedig a kereskedelemhez értett.

Sz. Koncz István: Mikor kellett kimenniük innen?

– 1946-ban. Államosítottak minket. Úgy történt, hogy az infláció miatt akkoriban már tilos volt valutát tartani. Egyszer bejött az irodába öt fogdmeg, és az utolsó a szőnyeg alá dugott egy százdollárost. Pár percig folyt a műkeresés, aztán fölemelték a szőnyeget. Apámat lefogták. Még szerencse, hogy ezt a kis széfet itt nem nyitották ki, mert ebben volt az Unicum receptje. Nem emlékszem, hogyan, ’48 telén engedték ki apámat, aki végül egy orosz teherautón, üres benzineshordóba bújva szökött Bécsbe. Vastag kabát volt rajta, a bélésbe varrták be a receptet.

– És minek alapján gyártották itthon a likőrt?

– A nagybátyám nem mert elmenekülni. Itt maradt, és a Budapesti Likőripari Vállalat dolgozója volt mindaddig, amíg ki nem telepítették valahova vidékre. Persze ismerte a receptet, de nem adta ki, hanem készített egy utánzatot.

– Amit ittunk évekig?

– Igen. Ami egyáltalán nem volt rossz, csak nem volt Unicum. Rengeteg fű hiányzott belőle, főleg a keserű füvek, és persze azok, amelyeket devizáért kellett volna beszerezni, és az államnak nem volt rá pénze.

– Mi lett az eredetivel?

– Az ötvenes évektől Olaszországban készült tovább. Először csak egész kis mennyiségben. Egy milánói házaspárnak szállította apám a darált fűkeveréket, és ők, gyakorlatilag a nulláról indulva kezdték bevezetni az addig teljesen ismeretlen likőrt.

– A palack akkor is gömbölyű volt?

– Persze, mindig, és egyre népszerűbb lett Milánóban és környékén. És szép lassan kezdett elterjedni. Mígnem ’68-ban átvette az értékesítést az olasz Spirit, és végül ők csináltak nagy és immár mindenütt ismert terméket belőle. Tulajdonképpen ez a történet.

– Hol volt ön ebben a történetben?

– Még apám előtt, Jugoszlávián át mentem ki illegálisan Amerikába. Egy szigeten landoltam, ahol összegyűjtötték a magamfajta emigránsokat. Egy hónapig éltem ott. Borzalmas érzés volt, ott voltam Amerikában, és nem tudtam bejutni. Ez egy külön könyv… Végül bekerültem az Államokba.

Apám mindig azt akarta, hogy a szakmában nőjek fel. Így tehát én, aki először New Yorkban, aztán Chicagóban, s aztán megint New Yorkban éltem, húsz évig dolgoztam a szesz- és borszakmában. Eladóként kezdtem, és az egyik legjobb borimportáló cég alelnöki székéig jutottam.

– Sosem gondolt arra, hogy eladja a Zwack márkát vagy nevet?

– Lehetőségem lett volna rá, rengeteg pénzt kaphattam volna, de mindig azt mondtam, nem adom, inkább elmegyek tányért mosogatni. Ha eladtam volna, kaptam volna pár millió dollárt, rendben van, de mit csinálnék ma? Magyar emigráns lennék valahol boldogtalanul.

– Mikor jött vissza Európába?

– Csak 1970-ben. Addig ugyanis nem tudtam visszakerülni a családi vállalkozásba. Apám, nagybátyám és az ügyvéd ’58-ban, egy hónapon belül haltak meg. Isten keze volt, úgy látszik. Attól kezdve anyám és nagynéném vitték a vállalatot. S amikor nagynéném ’70-ben meghalt, került rám a sor. Olaszországba költöztem, Genova mellé. Aztán Firenzében volt egy gyönyörű házam, és ott éltem ’87-ig. Amerikai állampolgár voltam, és soha, egy pillanatig sem hittem, hogy valaha visszatérhetek Magyarországra.

– Hogy került rá sor mégis?

– Életem során sok mindent barátságoknak és a tenisznek köszönhettem. Volt egy nagyon közeli barátom, egy kanadai magyar, Munk Péter, aki akkoriban Budapesten tárgyalt valamilyen ügyben a Magyar Hitelbank elnökével, Demján Sándorral. Itták a magyar Unicumot. Illetve éppen ez az, Munk azt mondta, hogy ő nem issza ezt a kotyvalékot, hanem csak az eredetit, amit a kommunisták elloptak a legjobb barátjától. Miért, ki a legjobb barátja? – kérdezte Demján. Zwack Péter – jött a felelet. Élnek még a Zwackék? Demjánnak fogalma nem volt, hogy élünk-e egyáltalán. Ekkor Munk Péter fölajánlotta, ha akar velem beszélni, meg lehet próbálni, hátha éppen otthon vagyok. Hát, otthon voltam. Szólt a telefon, fogalmam nem volt, ki az a Demján. Azt mondta, hogy miért ne jönnék egy beszélgetésre vissza. Tehát két hét múlva fölültem a gépre, s találkoztunk a Hitelbankban. Hoztam egy olasz Unicumot, ő pedig egy magyarral várt. Életemben olyan beteg nem voltam, mert két óra alatt megittuk mind a kettőt. De kialakult köztünk egy nagyon közeli kapcsolat. Azt mondta, hogy vissza kell jönnöm, itt a helyem s a többi. Igen ám, de ekkor még kommunista rendszer volt. Visszautaztam, de ez az egész nem ment ki a fejemből. Egy év elteltével azután fölhívtam Demjánt, hogy érdekelne a dolog, beszélgessünk. És így kezdődött minden elölről.

Apám mindig azt mondta, hogy reálisan kell gondolkodni, a kommunizmusnak nem lesz vége soha, de legalábbis a mi életünkben nem. Tehát nem érdemes erről még beszélni sem. De nagy vágya volt, és nekem is, hogy még egyszer Magyarországon gyártsunk Zwack Unicumot.

– Milyennek érezte a fogadtatást?

– Nagyon jónak. Ebben talán annak is része lehet, hogy az emberek egy csúnya, kövér kapitalistát vártak, vastag szivarral, s ezzel szemben kaptak egy sovány palit, aki szociálisan gondolkodik. Ez bizonyos fokú népszerűséget hozott. S ekkor Demján Sándor tanácsolta, hogy hozzak egy külföldi tőkés partnert, nemcsak a pénz, hanem az értékesítés miatt is. Huszonöt éve közeli, családi barátom Underberg, fölhívtam, és be sem tudtam fejezni a mondatot, már mondta is: jövök. Ő is találkozott Demjánnal, s akkor alakítottuk meg a Peter Zwack und Consorten Ag-t. 1989-ben tehát megalakult a Zwack Unicum Budapest Kft., ahol ötven százalék volt a nyugati tőke és ötven százalék a magyar, legnagyobbrészt a Likőripari Vállalat. Amely mellesleg piaci ellenfelünk volt, mert gyártotta a magyar Unicumot. Ez a cég nyerte meg aztán később a Likőripari Vállalatra kiírt privatizációs pályázatot.

– Ön pedig visszakerült az édesapja szobájába.

– Kezdetben az épület hátsó traktusában ültem egy kis lyukban. Amerikában megtanultam, hogy a nyitottság: erő. Mindig, minden ajtó nyitva nálunk. És nem az iroda nagysága a fontos. És a vezérigazgató együtt ebédel a menzán a dolgozókkal. Ha nálunk lenne menza, én is a dolgozókkal ennék.

Szóval, amikor a privatizációs pályázatot megnyertük, ebben a szobában a mai marketingmenedzser, Veres Attila kollégám ült. És akkor jött az a pillanat, ami számomra nagyon nehéz volt. Egy éjszakán át nem aludtam. Nem viccelek! Hogyan mondjam meg Attilának, hogy szeretnék visszajönni abba az irodába, ami apámé volt? De persze nagyon jól fogadta, és úgy is fölajánlotta volna…

– Lassan a mához érünk. Miért kellett, hogy ön személyesen járja végig a részvényjegyzés előtt a vidéki városokat Pécstől Debrecenen át Sopronig? Meggyőződésem ugyanis, hogy erre semmi szükség nem volt.

– Ez nem igaz. A nevemet viseli a cég. Lehetek szimpatikus vagy antipatikus az embereknek. De ma a magyar tőzsdén nincsenek tulajdonosok. Nincsenek tradíciók. Tehát én úgy érzem, hogy akik részvényt vesznek nálunk, azok jobban érzik magukat, ha tudják, hogy él egy Zwack Péter, aki törődik velük. Aki ezt nagyon komolyan veszi, aki elmegy Kaposvárra és máshová is, mert én mindig szeretnék találkozni a tulajdonosokkal. Más kérdés, hogy kitűnően menedzselt cég vagyunk. Nincs rá szükség, hogy beleszóljak a napi dolgokba, de mindenről tudok. És minden levelet megválaszolok, amit kapok. Rendszerint kézzel. Aki időt szakít arra, hogy írjon, az megérdemli, hogy választ kapjon. Kis emberek írnak, időnként szívszorító leveleket, naponta harminc-negyven ilyen érkezik. Sajnos a legtöbbre nemet kell mondani. Mert nem bírjuk. De talán jobban érzik magukat, ha személyesen én válaszolok. Ugyanez a helyzet a telefonokkal is. Inkább tőlem hallják az emberek azt, hogy nem, mint egy titkárnőtől, aki személytelenül felel valamit. Tisztelni kell az embereket…