Table of Contents

- Ab ovo

- Akit nem hagyunk hátra

- A Predator és a pézsmateknősök

- Alapító ősapáink

- A védett halak érkezése

- Akvarista karácsony

- Egy halva született terv

- A Kempelen-projekt

- Bolondballagás

- Levél a linkeknek

- A Sánta-korszak vége

- Második rész

- Aetas aurea

- A nyári tragédia

- Toborzás

- Pillangó-hatás

- Beryll és Alex

- Fénykor

- Egy korszak kritikája

- Bújócskázó teknősök, az elszökött kígyó és az ellopott kékrák

- Fájó búcsú

- Houdini

- A COVID árnyékában

- Szembenézés a veszteségekkel

- Harmadik rész:

- Primus inter pares

- Dolgos nyár

- Az új kor kezdete

- Rendrakás a Pincében

- Az alapítvány látogatása

- Mit értem el eddig?

- A Mester színre lép

- A hosszú karantén

- Akvarisztán

- Újjáépítés

- A fűtőszál-katasztrófa

- Hamvaiból támad fel a főnix

- Új élet a romokon

- Negyedik rész:

- Veni, vidi, vici

- Sikertelen évkezdés

- Önismétlő történelem

- Az imázs-film

- Ne etess túl!

- Utódnemzedék

- A beteg bankár

- Az új vezetők

- Egy takarítás apropói

- Az utolsó nagytakarítás

- Beszerző körúton

- Gekkókálvária

- Repedés és rothadás

- A legendák távozása

- Ötödik rész:

- Ave, atque vale

- Próbaidőszak

- Kételyek és bizonyosságok

- Tomboló nyárharag

- Az utolsó halas lecke

- „Letészem a lantot…”

- Ami utánam marad

- Köszönetnyilvánítás

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Cserni András

AKVARISZTÁN KRÓNIKÁJA

Egy VMG-s halas emlékiratai

© Cserni András 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-468-4

A borítón Czeglédi Bálint grafikája szerepel.

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

Első rész: Ab ovo

Akit nem hagyunk hátra

A Predator és a pézsmateknősök

Alapító ősapáink

A védett halak érkezése

Akvarista karácsony

Egy halva született terv

A Kempelen-projekt

Bolondballagás

Levél a linkeknek

A Sánta-korszak vége

Második rész Aetas aurea

A nyári tragédia

Toborzás

Pillangó-hatás

Beryll és Alex

Fénykor

Egy korszak kritikája

Bújócskázó teknősök, az elszökött kígyó és az ellopott kékrák

Fájó búcsú

Houdini

A COVID árnyékában

Szembenézés a veszteségekkel

Harmadik rész: Primus inter pares

Dolgos nyár

Az új kor kezdete

Rendrakás a Pincében

Az alapítvány látogatása

Mit értem el eddig?

A Mester színre lép

A hosszú karantén

Akvarisztán

Újjáépítés

A fűtőszál-katasztrófa

Hamvaiból támad fel a főnix

Új élet a romokon

Negyedik rész: Veni, vidi, vici

Sikertelen évkezdés

Önismétlő történelem

Az imázs-film

Ne etess túl!

Utódnemzedék

A beteg bankár

Az új vezetők

Egy takarítás apropói

Az utolsó nagytakarítás

Beszerző körúton

Gekkókálvária

Repedés és rothadás

A legendák távozása

Ötödik rész: Ave, atque vale

Próbaidőszak

Kételyek és bizonyosságok

Tomboló nyárharag

Az utolsó halas lecke

„Letészem a lantot…”

Ami utánam marad

Köszönetnyilvánítás

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Ajánlom ezt a könyvet:

Somának, aki halast csinált belőlem;

Juli néninek, aki nélkül nem lenne Akvarista Blokk;

valamint az összes egykori, jelenlegi és jövőbeli akvaristának.

„A fel nem épült házba soha nem költözhet senki,
Az el nem kezdett versenyt soha nem lehet megnyerni,
A fel nem nevelt fán nem fog nyikorogni hinta,

A leírt mondat nélkül sosem szárad meg a tinta.”

(Down for Whatever feat Pásztor Anna: Voltam/Leszek)

Szerzői megjegyzés:

A könyv cselekményének döntő része valós, megtörtént eseményeken alapszik, ám a szereplők többsége kitalált néven jelenik meg.

Első rész:

Ab ovo

Akit nem hagyunk hátra

A történeteket általában az elején szokás kezdeni. Azt azonban sokszor bajos megállapítani, hogy hol is kezdődik egy történet. Akkor, mikor a főszereplő megszületik? Netán élete sorsfordító eseményének idején? Vagy valami teljesen jelentéktelennek tűnő, észrevehetetlen pillanatban, melyről később kiderül, igenis fontos volt?

Mindez csak nézőpont kérdése. Attól függ, hogy a történetet, s annak eseményeit kinek a szemszögéből követjük végig. S ez főleg akkor válik érdekessé, ha a történet nem csak szereplőinek életútját szeretné megörökíteni, hanem egy nép, közösség, intézmény sorsát is.

Ez egy ilyen történet. Az Érdi Vörösmarty Mihály Gimnázium Akvarista Blokkjának története. A Blokk alapítóinak, tagjainak, vidám és nehezebb napjainak története. S egy kicsit az enyém is.

Ősz volt, kora októberi szombat. Lábam mellett hátizsák, kezemben valami péksütemény, nyakamban fényképezőgép. Egy göcsörtös fa kacskaringós, mohapárnákkal körülölelt gyökerei közt üldögéltem és ebédeltem. Mellettem kicsit elgondolkozva, némán harapdálta a maga étkét Esti Kornél jóbarátom (akire jóval később aggattam rá a híres novellahőst idéző becenevét, de az egyszerűség kedvéért végig így hivatkozom rá).

A Pilisben voltunk, s nem sokkal korábban másztuk meg a Rám-szakadékot. Az iskola, azon belül Juli néni által szervezett túrán vettünk részt többedmagunkkal. Az egyetlen hosszabb pihenő ideje jött el a csúszós, meredek szakasz leküzdése után – mindenki örömére.

Egyszer csak avarzörgés, robajlás, ágrecsegés zökkentett ki a monoton falatozásból. A hang irányába kaptam a fejem, s rövidesen észrevettem, mi történt: egy hátizsák gurult le a lejtőn, amin a fa állt, s jó tíz-tizenöt méterre tőlünk akadt meg néhány száraz, vastag ágban. A táska gazdája pedig (a Szerelő) magában morogva utána indult.

– Jól teszi, hogy érte megy – hallottam egy látszólag a semmibe szóló, mély hangot a hátam mögül. – Legalábbis, ha van benne kaja. Túrán mindig a kaja a legfontosabb.

Megfordultam. A mögöttem ülő fickó (akkor végzős diák) leginkább egy görög zenészre emlékeztetett loboncos hajával, fekete szakállával és sötét szemével. Tudtam, ki ő, bár a nevét elfelejtettem. Ő jött be első tanítási nap laborköpenyben – oldalán két osztálytársával – tagokat toborozni az Akvarista Blokkba.

Mégis mi a csudát akart ezzel a megszólalással? – gondoltam magamban. – És egyáltalán, kinek címezte?

Hamar rájöttem: nekünk. A Szerelő visszamászott közénk, és elővette táskájából a maga ebédjét, egy szendvicset. A szakállas ekkor újra megszólalt:

– Na, az úriember iskolapéldája annak, milyen a jó túratárs: hoz magával kaját, sok-sok kaját, amit el lehet tőle venni, miután leütjük.

Esti Kornél, a Szerelő és én összenéztünk. Arcunkra volt írva a kérdés: Ez most szórakozik velünk, vagy komplett őrült? De kitörni készülő mosolyunkat nem tudtuk elfojtani. Az ember megérzi az igazi őrülteket; sejtettük, hogy a szakállasnak csupán egyedi a humora.

Na, de mennyire egyedi!

– Jegyezzétek meg – folytatta –, a legértékesebb útitárs az, amelyiknél van ennivaló. Hogy miért? Lehet, hogy eltévedsz az erdőben, és semmi garancia nincs rá, hogy tudod, mit ehetsz meg, és mit nem. Vagy ha tudod is, nem biztos, hogy megtalálod. Tehát kaja az kell. Ezért nem hagyjuk hátra soha azt, aki hoz magával nyolc szendvicset és hat almát. Még jól jöhet, ha megszorulunk…

Ezen elgondolkoztam. Vajon az emberek tényleg ennyire ösztönlények lennének? Mert, ha ezt a logikát követjük – csak és kizárólag a boldogulás érdekében –, a saját előrejutásunkat leginkább szolgáló emberekkel létesítenénk kapcsolatokat. Érdekkapcsolatokat. Nem számítanának az érzelmek szavai, csak az, hogy kiből mit nyerhet az ember, s miképp élhet túl. Ez esetben minden kapcsolat kizsákmányoló lenne, a kihasználás pedig alfája és omegája. Az emberek haszonállatnak tartanák egymást.

Gondoljunk csak bele e példát szemlélve! A túracsoport tagjait már reggel hidegen és szigorúan végigmustrálnánk: ennek jó nagy táskája van, az már most eszik valamit, az két üveg vizet hozott, az meg eltévedhetett, mert ilyen cipőben aztán nem lehet hegyet mászni. Ezek alapján választanánk ki azt vagy azokat, akiktől a legtöbb hasznot reméljük. Letelepednénk melléjük a buszon (Ugye szabad ez a hely? Nem ül itt senki? Biztos nem zavarok?), majd látszólag kedélyesen elbeszélgetnénk. Ám ne felejtsük el, hogy az eleven éléskamrának szánt illető is ember, s ő is pont ugyanolyan számító módon méregetne minket; mint a becsüs, szemre megmondaná magában az értékünket, s ennek alapján venné fel vagy tépné el durván a beszélgetés fonalát.

Mindez folytatódna a túra alatt folyamatosan, majd a tetőpontot akkor érné el, mikor beütne a baj, harsanna a mindenki által rettegett, falfehér arccal elhangzó felkiáltás: Hát, gyerekek, eltévedtünk… De semmi baj, aggodalomra nincs ok! Megijednénk egy percre, ám eszünkbe jutna eleven éléskamránk. Majd ő ellát minket e szűkösnek ígérkező… ki tudja, mennyi időben. Viszont az említett túratárs fejében is ugyanez a megkönnyebbülési folyamat játszódik le, s ő bennünk látja a lehetőséget a túlélésre. Először csak finoman puhatolódzva kérnénk tőle egy kis elemózsiát. (Jaj, ne haragudj! Röstellem, hogy tőled kunyerálok, de nekem alig van mit enni, anya nem csomagolt… Tudnál adni egy kevés almát?) Közben ő megvetően fintorog magában (Hazug kis senkiházi! Hogy is ne lenne ennivalód… Másképp miért csatlakoztam volna hozzád, szerinted?), majd bájos mosollyal átnyújtana egyet a piros, lédús gyümölcsből (Jaj, ne csináld már! Ami az enyém, az a tiéd is!). Ám hamarosan kérne egy viszontszívességet (Ne haragudj, egy kis vizet nem tudnál adni? Az enyém már elfogyott, és szomjas vagyok…), melyet hogyan utasíthatnánk el, hisz azzal lerombolnánk a testvéries túratársak álcáját; meg egyébként is, milyen gazda nem eteti a haszonállatát? A groteszk mindössze annyi, hogy az egyre erőszakosabbá váló, egyre sűrűbben ismétlődő, egyre feszültebb kölcsönös „szívességkérések” közepette, a végére már nem is igazán lehetne eldönteni, ki a gazda, s ki a járomba hajtott szarvasmarha. Nem csoda, hogy ilyen ki se alakulhat. Az érzelmek nem engedik. S ha valaki mégis haszonállatává tesz valakit, az olyan személyiségű embert választ, aki sose törne a gazda helyére, csak békésen tűrné a durva gyapjúnyírást, fejést, az ütlegeket és a terelőkutyák dühös csaholását.

– Legrosszabb esetben pedig még a kicsit testesebb emberekkel érdemes jóban lenni – tértem vissza a valóságba, a szakállas fickó újabb megszólalását hallva. – Ők ugyanis önmagukban fogyaszthatók… Persze, csak végszükség esetén. Nem szép dolog a kannibalizmus.

Mielőtt ezen is elmerenghettem volna, rám szegezte tekintetét, és kérdést intézett hozzám:

– B-sek vagytok?

– Igen – feleltem. – Én és Esti Kornél bioszosok, a Szerelő kémiás.

– Jó. Nagyon jó. B-be járok én is. Hasonló a hasonlóval könnyen szót ért… Apropó, akartok könnyen közösségi órákat szerezni?

– Nyilván – dörmögte a Szerelő.

– És nem féltek a dzsuvától, bűztől, undorító dolgoktól?

– Nem. Nem igazán – rázta meg a fejét Esti Kornél.

– Helyes, egy B-s ne is legyen nyámnyila. Ez esetben van hozzátok egy kérdésem: szeretnétek halasok lenni?

Így csatlakoztunk mi hárman: Esti Kornél, a Szerelő és én az Akvarista Blokkhoz. És innen kezdődik a történet sűrűje.

A Predator és a pézsmateknősök

„Ezek szerint nem rabolt el téged a Predator.”

Ez az üzenet fogadott, mikor túra után hazaérve megnyitottam a telefonomat. Soma írta, a szakállas – azóta kiderült, hogy így hívják. Emlékeztem, még a túrán ugratott ezzel többeket, hogy aki lemarad, azért már lesben áll a Predator. Mindezt tette olyan komoly hangon, oly beleéléssel, hogy nehéz volt nem elhinni. Persze, mindez csak kitaláció, bohóckodás volt.

Vagy mégse? Elvégre honnan tudhatnánk, mik lapulnak az árnyak mögött. Azt se tudjuk igazán, mi megy végbe a legközelebbi ismerőseink elméjének színpadján, milyen gondolatok lejtik titokzatos táncukat anélkül, hogy mi, többiek a létezésükről akár a leghalványabb mértékben tudnánk. Sőt, még saját személyünk is rejtély önmagunknak, nem ismerjük saját gondolat- és érzelemvilágunk palettájának összes színárnyalatát. Idegenek vagyunk önmagunknak, egy ismeretlen ismerős. És ha tulajdon személyünk rejtély és titok számunkra, mégis hogy mondhatnánk meg bármi másról egyértelműen, hogy az létezik-e, vagy csupán a képzelet mesevilágának szülötte?

Másnap tanítás után Esti Kornéllal és a Szerelővel a 209-es tanterem előtt várakoztunk. Ez a halasok birodalma, az Akvarista Blokk területe. A megalakulásunktól itt állnak az akváriumaink és terráriumaink. Küszöbét még nem léptük át gimnazistaként. Egyszer korábban, a nyílt napon én láttam, ám már sok mindenre nem emlékeztem. Somát vártuk, hogy megmutassa nekünk, miből áll majd a feladatunk, a pézsmateknősök akváriumának karbantartása.

Rövidesen megérkezett.

– Gyertek! – intett. Követtük a terembe, ahol a tábla és az ablakok között, a fal mellett két állványzaton álltak az akváriumok. Emlékeim szerint ekkor négy darab volt üzemben: az ablak mellett közvetlenül a nagy akvárium, mellette a pézsmateknősöké, azt egy vegyes díszhalas követte, az alsó polcon pedig egy növényzettől szinte átláthatatlanul zöld, melyben (mint később megtudtam) gyöngydániók és garnélarákok éltek, egy méretes, albínó, algaevő harcsa társaságában. Csak futó pillantást tudtunk vetni a halakra, mert Soma rögtön magyarázni kezdett:

– Hárman vagytok, három különböző feladatot kell ellátni minden alkalommal, azon felül, hogy a vizüket kicserélitek. Le kell sikálni a nagy kövekről az algát, át kell mosni az aprókavicsos aljzatot, illetve el kell mosni a csobogót és a szűrőt. Ez utóbbi borzasztóan retkes és büdös, szóval nem finnyásnak való – de tudtommal egyikőtök se az. Nos, ki mit vállal?

Rövid egyeztetés után a Szerelő vállalta el a nagy kövek tisztítását, Esti Kornél az aljzatmosást, jómagam pedig a szűrőt és a csobogót.

Ezután következett az a rész, ami az elővigyázatlanoknak némi egészségügyi kockázattal járhat: ki kellett venni a teknősöket, hogy a vizet leszívhassuk, a munkát végezhessük. A veszély abban rejlik, hogy ezek a húsevő páncélosok mindent megharapnak, ami a szájuk közelébe kerül. Akváriumuknak pedig van egy alagútszerű része, melyet ugyan igyekszünk kövekkel eltorlaszolni, nehogy oda beúszva beszoruljanak, ennek ellenére gyakran kell kihúzni őket belőle, s ilyenkor az ember oroszrulett-szituációba kerül: vajon a teknős fejjel vagy háttal előre van ott benn; megharap, vagy nem? (Az alagútba szoruló teknősök sok galibát okoztak egyébként, erről később mesélek.)

Szerencsére ezúttal minden gond nélkül ment. Soma kivette, és egy felmosóvödörbe tette a két jószágot, kihúzta a szűrőt és a csobogót, nehogy tönkremenjenek (ha levegőn járnak, erre igen nagy az esély), majd egy kézi, vákuumos vízszívó pumpával (halas nevén: kézi vízszippantyúval) nekilátott egy másik vödörbe szívni az állatok elkoszosodott vizét. Jól átmozgatta közben az aljzatot, hogy minél kevesebb piszok maradjon az akváriumban. Miután ezzel végzett, szólt, hogy hozzunk még két vödröt (alapvető halas kellékről lévén szó, volt és van igen sok), az egyikbe szedjük bele a nagy köveket és az elektromos berendezést, a másikba az aljzatot. Miután ezzel megvoltunk, mindet felpakoltuk egy kifejezetten vödrök szállítására alkalmas, igen rozoga kiskocsira (az akvarista kiskocsira), majd elindultunk a mosdóba.

– A metódus a következő – mondta odaérve Soma. – A retkes vizet nemes egyszerűséggel beleöntitek a WC-csészébe, így ni, majd lehúzzátok. A nagy köveket egy szivaccsal lesikáljátok… nem kell úgy csillogniuk, mintha a Szent Korona ékköveit akarnánk velük helyettesíteni. Elég, ha akvarisztikailag tiszták.

– Akvarisztikailag tiszták? – vonta fel a szemöldökét a Szerelő.

– Azt jelenti, hogy a halak per a tekik nem pusztulnak el tőle, de emberi fogyasztásra azért még alkalmatlan.

– Oh, értem – mosolyodott el a Szerelő. Soma folytatta:

– Ugyanez a szabály érvényes az aljzatra is. Ezt kicsi műanyag vödrök, illetve a két kezed segítségével kell megtisztítani. Ezekben egyébként korábban haltáp volt, de kiürülése után is megtartottuk, hisz egy jó halas mindent újrahasznosít... Szóval, a kis vödör pont befér a csap alá. Megtöltöd vízzel, majd nyakon öntöd vele az aprókavicsot. Nagyjából, ha a két-három kis vödörnyi víz rajta van, a kezeddel beletúrsz és átmozgatod, majd leöntöd róla a vizet, de vigyázz, nehogy kiömöljön az aljzat! Ezt addig ismétled, amíg a víznek ilyen undorító, barna színe van. Ha már nagyjából átlátsz rajta, akkor jó.

Esti Kornél bólintott, és nekilátott a munkának. Soma ekkor hozzám fordult.

– Na, a csobogó egyszerű: folyó csapvíz alatt elöblíted, az ilyen nagy dzsuvákat leszeded róla. A szűrőt pedig… így szétpattintod, majd kiveszed ezt a szivacsot, ami felfog minden földi jót, és emiatt borzasztó retkes, és fogod, átlögybölöd folyó víz alatt addig, amíg…?

– Akvarisztikailag tiszta nem lesz? – tippeltem.

– Helyes, Cserni úr. Gyorsan tanulsz. Na, végezzétek el a dolgot, aztán töltsetek a koszos víz helyére tisztát, és gyertek vissza a kétszázkilencesbe!

Megnyitottam a csapot, alátartottam a szivacsot, és össze-összenyomva tisztítani kezdtem. Koszos, barna lé csöpögött a lefolyóba. Először alig lehetett rajta átlátni, majd egyre tisztult, egyre áttetszőbbé vált, végül szinte olyan tisztán folyt ki belőle a víz, mint ahogy a csapból jött ki.

Elgondolkoztam. Milyen egyszerű megtisztítani egy ilyen kicsiny tárgyat a hétköznapi szennyeződéstől! Egy kis víz, és néhány határozott mozdulat. Na, de hogy tisztítható meg a lélek? Számtalanszor hibázunk, rosszul döntünk, olyasmit teszünk, amit később megbánunk. Ez mind-mind foltot hagy bennünk, ahogy a bomló anyagok beleivódnak a szűrőszivacsba. Ám nem nyithatjuk fel a koponyánkat, hogy lelkünket kiemeljük, és csapvíz alatt csavargassuk, nyomkodjuk, facsarjuk, amíg az összes folt el nem tűnik, s akvarisztikailag tisztává nem válik. Nem. A hibák és következményeik nem tűnnek el ilyen könnyedén. Egy megfoghatatlan dolgot megfoghatatlan eszközökkel kell tisztára mosni – ha egyáltalán lehetséges. Amit kimondtunk, amit tettünk – legyen jó vagy rossz –, végleges és megmásíthatatlan. Amit okozott, azon az esetek többségében nem változtathatunk. Ám a sebeket enyhíthetjük, ha megtesszük azt, amihez a legtöbb bátorság, a legnagyobb lelkierő kell: bocsánatot kérünk mindenkitől, akit akarva-akaratlanul bántottunk. A tett nem lesz semmis. A kár talán nem múlik el nyom nélkül. De a lelkünkön esett égő, kínzó folt kicsit halványul. Nem tűnik el teljesen, hisz egy szűrőszivacs se lehet patyolattiszta. Semmi se lehet az, semmi se képes elérni a tökéletességet. De ami akvarisztikailag tisztává válik, az épp elég közel áll hozzá.

Alig nyolc perc alatt mindent elmostunk, és a vödröt megtöltöttük tiszta vízzel. Felpakoltunk az akvarista kiskocsira, és elindultunk vissza a 209-es tanterembe.

Alapító ősapáink

„Tiszteld a múltat, hogy érthesd a jelent, és munkálkodhass a jövőn” – mondta Széchenyi István. Ha nem ismerjük a dolgok gyökerét, nem tudjuk, mi történt az általunk szemlélt események előtt, hamis képet fogunk kapni róla, nem látjuk át egészen, mi és miért történt úgy, ahogy. Ugyanez igaz az Akvarista Blokkra is. Ismerni kell a múltját, a fáradságos kezdeteket, hogy értékeljük és értsük a jelenét. Ezért jegyzem le krónikásként a Blokk megalapításának és kezdeti történetének eseményeit, hiába nem voltam közvetlen szemtanúja. Igaz, aki elmesélte, az első sorból szemlélte a történteket, sőt, maga is tevékenyen részt vett benne. Kiről van szó? Természetesen Somáról.

„Ma akvarista történelmet tanítok neked” – olvastam egyik este Soma üzenetét. Kíváncsian vártam, mi sül ki ebből. Az a titokzatoskodó, már-már misztikus mód, ahogy gondolatait megfogalmazta, megragadta az ember fantáziáját, és mindenféle különös képeket ébresztett öntudatra benne, melyeket táplált, erősített, ugyanakkor komikussá tett, ám véletlenül se alacsonyította nevetség tárgyává az előadói stílus egyedi humora. Egy szó, mint száz, érdeklődve vártam a történetet.

Soma bele is kezdett. Hosszasan, de nem ömlengve beszélt (bocsánat, írt), a nehézségekre éppúgy kitért, mint az érdemekre. Az idő tréfás, neki csupán játéknak tűnő ténykedésének köszönhetően az emlékeim talán csalókák, nem tudom szóról szóra, teljes hitelességgel felidézni, amit elmesélt. Lehet, bizonyos tények pontatlanok lesznek, de hát, melyik krónikára mondhatnánk azt, hogy tökéletes? Álljon itt a történet, úgy ahogy emlékszem rá; tovább ne kopjon, ne csorbuljon, ne fakuljon:

A VMG-ben már időtlen idők óta működött az állatház, ahova a diákok megunt hobbiállatokat vihettek és vihetnek be ma is – előzetes egyeztetés után. Innen indultunk, ez a mi „őshazánk”. Az események pedig 2015 környékén kezdődnek.

Mink volt ekkor? Egy rozoga állványzat, rajta két, rossz állapotú akvárium, bennük egyszerűbb díszhalak. S mindösszesen két ember, az első két akvarista, alapító ősapáink, a „két vezér” foglalkozott velük: Soma (aki abban a tanévben lett a VMG diákja) és a Lábasfejű (őt személyesen már nem ismerhettem, de Soma sokat mesélt róla). Fontos tudni, hogy ekkor még nem képzett különálló szervet az Akvarista Blokk, a két akvárium szintjén az állatházhoz tartozott.

A Lábasfejű szépszámú ötlettel, Soma a „piszkos anyagiakkal” járult hozzá az akváriumok rendbetételéhez, majd az újdonságok beszerzéséhez. Megépült azon állványok egyike a régi helyére, amelyiken most tartjuk az akváriumok egy részét. Azonban hamar nyilvánvalóvá vált, hogy az állatházat vezető diákok nem értenek kellően az akvarisztikához, ám újításokba nem kezdhettek a beleegyezésük nélkül. Ez bosszantó, faramuci helyzetet szült, melyet Soma határozott kiállással oldott meg: 2016-ban az állatházért felelős tanártól, Juli nénitől engedélyt kért egy önálló akvarista részleg létrehozására. A tanárnő beleegyezett, s a terv megvalósult: a már meglévő akváriumokat a 209-es terembe szállították. Az új részleg vezetői Soma, és az időközben csatlakozó Láncos lettek, elszámolással egyedül a tanárnőnek tartoztak.

Többekben felmerülhet a kérdés: mi történt a Lábasfejűvel? Az ő sorsa a Blokk szempontjából nem alakult fényesen. Ködbe vesző okokból kezdte elhanyagolni feladatait, simlissé vált, Soma pedig annak idején erősen gyanította, hogy egy-két hal neki köszönhetően vált kámforrá. Summa summarum, kettes számú alapító atya kilépett a frissen megalakult Blokkból.

A Blokk virágzása viszont innentől kezdődött: folyamatosan érkeztek az új állatok és akváriumok, melyek gazdag növényzetet kaptak, miközben a taglétszám tíz-tizenöt körülire emelkedett. Soma egy ismerőse segítségével megépült a nagy akvárium, mely egy időben akvaterráriumként üzemelt (de ez egy későbbi történet). Ez a virágkor 2017-re csúcsosodott ki, amikor tizenegy akvárium üzemelt, s a nagy akvárium vize oly tiszta volt, hogy a merészebb ember akár a kulacsát is megtölthette belőle. Sajnos, ez az állapot hosszútávon fenntarthatatlan volt. Okai: a szűkös pénzügyi lehetőségek, és a folyamatosan csökkenő létszám (jellemző volt arra az időre, hogy a diákok csak az 50 óra közösségi szolgálat megszerzéséig maradtak akvaristák, majd angolosan távoztak). Ezért történt, hogy amikor az első teknőstakarításkor átléptem azt a bűvös küszöböt, már csupán négy akvárium árválkodott az állványzatokon. S ezzel vissza is tértünk a jelenbe.

Érdekes, s kissé félelmetes belegondolni, mennyit felejthet az ember már nagyon rövid idő alatt. Elég pár perc, hogy a történelem dolgozatban kérdezett csata évszámát elfelejtsd; pár óra, hogy kimenjen a fejedből, le kellett volna vinned a szemetet; pár hét, hogy elveszítsd a gyakorlatodat a táncban. Három éve hallottam ezt a történetet, s ennyi idő bőven elégnek bizonyult, hogy megkopjon az emléke. Mi maradna így belőle tíz, húsz, ötven év múlva? Mi lenne belőle száz év múlva? Már az Akvarista Blokk se biztos, hogy létezne; mégis ki emlékezne az eredetére?

Az emlék kérészéletű útitársunk életünk során. Ezért kell továbbadnunk azokat, melyeket szeretnénk megőrizni magunk és az utókor számára. Írd le, s ha aggkorodban kezedbe akad a papír, melyre feljegyezted, egyszerre eszedbe jut minden, s visszatérsz a múlt eseményei közé még egyszer. Add tovább, s azok is terjesztik majd, kiknek te magad mondtad! Az emlékből történet lesz, melyet sokan ismernek, sokan őriznek; a közemlékezet nem felejti el, s így együtt emlékeztek majd rá. De a legjobb, ha nem csak leírod, hanem elmeséled az emlékeidet. Mert a mesék tartanak minket fiatalon, azok repítenek minket vissza a boldog gyermekkorba. Meséld el írva és szóban, hogy sokakhoz eljusson, hogy nyoma maradjon, hogy akkor is éljen még, s hirdesse: egykor tartalom, emberek, személyek, vágyak, tettek voltak a szavai mögött, amikor már csak porladó csontváz leszel, mélyen a föld alá ásva!

S ti, akik ezt a történetet olvassátok, meséljétek tovább! Tudja meg, s őrizze örökké a közemlékezet, hogy valamikor a kétezertízes-húszas években volt egy Akvarista Blokk nevű szervezet, közösség, csapat, fogalom, életérzés, ahol egy sokszínű, vidám, egyéniségekkel teli csapat, sok-sok különleges személy élt át örömöt és bút, könnyed és nehéz napokat, jó és rossz változásokat együtt, közösen! Meséljétek barátaitoknak, gyermekeiteknek, unokáitoknak az akvaristák történetét!

A védett halak érkezése

Mindenki rendelkezik valamivel, amire büszke, amivel dicsekedni lehet. Valamivel, ami különlegessé, egyedivé teszi, kiemeli a szürke senkik tömegéből; ami miatt az utcán utána fordulnak, elismerő pillantást vetnek rá (némi, épp csak leplezett irigységgel vegyítve), majd otthon, a vacsoraasztalnál egy pohár bikavér társaságában elevenítik fel családjuknak, milyen csodálatos emberrel hozta őket össze a sors.

Igen… valamennyi ember ábrándozott erről, legalább egyszer-kétszer élete során. Hogy észrevegyék és elismerjék azt, amitől ő különleges. Nem különb az Akvarista Blokk se. Nekünk is van valamink, amivel dicsekedni lehet, s aminek elvesztése különösen fájdalmas (tapasztaltuk nem egyszer, sajnos). A védett halak.

Mexikó hegyi patakjaiban és tavaiban sok különféle fogasponty-faj él és élt. Szinte kivétel nélkül veszélyeztetettek, sokuk kipusztult eredeti élőhelyéről. Megmentésükre Magyarországon indult kezdeményezés, Liziczai Márk vezetésével, KLG Goodeid Projekt néven. A cél e fogaspontyok fogságban történő szaporítása az állománymegőrzés, a visszavadítás reményével. Az Akvarista Blokk jó hírének (és persze kapcsolatoknak, ismeretségeknek) köszönhetően mi is a program részesei lehettünk.

Egy csütörtöki nap volt, teknőstakarítás után. A kis papírt töltöttem ki, amely segítségével a közösségi szolgálatos órákat hitelesíteni lehet. Ezt Soma vezette be a „linkeskedő” halasok ellen: csak annak írta alá a papírt, akinek látta a munkája eredményét. Aláírás nélkül pedig Juli néni nem hitelesített egy huncut percet sem, ergo: az illető nem kapta meg a vágyott órákat. Remekül működő rendszer volt, sajnáltam, hogy Soma távozásával megszűnt. De erről majd később.

Mikor kész voltam, és a Szerelő, valamint Esti Kornél is aláírták a megfelelő helyen, megkerestem Somát. Nem meglepő módon, a 209-es környékén akadtam rá.

– Aláírnád? – kérdeztem.

– Ha adsz tollat – dörmögte. Miután egy gyors mozdulattal odakanyarította a nevét, hozzám fordult.

– Te, Cserni úr. Nem akar még valaki halas lenni az osztályodból?

– Nem tudom. Miért?

– Védett halak fognak érkezni, és kéne segítség összerakni az akváriumukat… Meg persze gondozni kell majd őket.

– Körbekérdezek, aztán majd meglátjuk, mi lesz.

Nem váltott ki elsöprő lelkesedést a dolog. Nem tolongtak a jelentkezők. A Szerelőt érdekelte, de egyedül kevés lett volna, főleg, hogy mellette teknősözött is. Végül – nagy nehezen – került még két ember, a Beszállító (ő oszlopos tag maradt, a későbbiekben még esik szó róla) és Nyakigláb (az ő akvarista pályafutása igen rövid volt, alig pár hét, utána beleunt és távozott). Egy darabig gondolkoztam rajta, hogy csatlakozzam-e én is, de nem akartam túlvállalni magam, abból mindenkinek csak kára származott volna. Ám az akvárium beüzemelésének szemtanúja voltam.

Ez olyan sablonszerű eljárás, mint a terítés. Az embernek egyszer kell megfigyelnie, mi a metódus, utána megy, mint a karikacsapás. Néha apró eltérések, specifikus esetek vannak a megszokotthoz képest (mint ahogy desszertes villa se kerül mindig az asztalra), ám ezeket nem ördöngösség megjegyezni.

Először Soma és a Szerelő felhozták az egyik régi akváriumot a Pincéből (igen, nagybetűvel… mert ez nem egy pince, hanem a Pince, a halasok másik fő területe, eszközeink és kellékeink titokzatos, zsúfolt, átláthatatlan és Ragyogás-hangulatú tároló helyisége). Ez természetesen poros volt és vízköves, tehát le kellett mosni. A Beszállító vízzel és ecettel nekilátott, miközben Nyakigláb – Soma koordinálásával – aljzatot mosott, a Szerelő pedig a szűrőket próbálgatta egy vödör vízben, hogy melyik működik. Miután az akvárium és az aljzat is akvarisztikailag tiszta lett, sok vödör vizet vittek a 209-esbe, és feltöltötték az akváriumot. Dísztárgyak és növények is kerültek bele, utolsónak pedig a szűrő. Ezután két hetet járt üresen, hogy a vizet megfelelő mértékben átforgassa. S csak ezután érkeztek bele a kékfarkú fogaspontyok (ezek egyébként a második faj voltak, aminek a tartásába belekezdtünk; még az én időm előtt érkeztek az aranymellű patakpontyocskák, s a bizalom jeleként kaptuk később a kékfarkúakat). Első ránézésre jellegtelen halnak tűnnek, de aki ismeri a helyzetüket, abban valami megmozdul, és kicsit más szemmel tekint mind rájuk, mind a Blokkra.

Annyira vakok az emberek. Amiről első pillantásra nem látszik, hogy kirívó és egyedi, észre se veszik. Nem szentelünk kellő figyelmet a részletek tanulmányozására, így sok apró csodát észre se veszünk. Fel se tűnik sok embertársunk mélyen rejtegetett büszkesége, különleges képessége, lenyűgöző tehetsége. Nem hagyunk nekik időt, hogy kibontakozzanak. Abba a hitbe taszítjuk őket, hogy nincs bennük semmi különleges. Hogy ők is szürke senkik. Pedig ez nincs így. „Mi mind egyéniségek vagyunk”, ahogy a Monty Python is megfogalmazta. Csak észre kell vennünk ezt másokban. Hisz mi lesz azzal a drágakővel, amit senki nem szed fel a földről? A sár bepiszkítja, a por eltompítja fényét, a fagy megrepeszti. Ugyanez a sors vár minden olyan emberi drágakőre, akinek nem szentelünk elég figyelmet, akiket hagyunk lassan megfakulni és eltűnni, senkivé süllyedni. Vagy legalábbis elérni, hogy ezt higgye magáról. Mert amit elhiszel, az félig igazzá vált.