Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

© Hidasi Judit, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-27-0

A lázadóknak.

A történet egy kitalált, Balaton-parti kisvárosban játszódik.
A szereplők és a város is a szerző fantáziájának szüleménye.

Előszó

Gabi pontosan tudta, hogy ha megiszik még egy pohár boroskólát, nem fog tudni hazamenni. Hajnal három körül járt az idő, és az osztály java része már felszívódott. A bankett éjszakája hajnalba, Gabi gyomra pedig görcsbe csavarodott. Aki korábban csapott bele a lecsóba, már kidőlve feküdt otthon, vagy a diszkó Balaton-part felőli oldalán, valamelyik padon. A gyermekkor utolsó éjszakáját alaposan kiélvezték. Annak ellenére, hogy az egész társaság pontosan tudta, a szüleik nem hülyék, és tisztában vannak vele, hogy a banketten mindenki alaposan el fog ázni, mégsem voltak felkészülve a hajnali szembesülésre. Valahogy senkinek nem akarózott még hazamenni.

– Lassan zárunk, szóval… – nézett rá a pultos Gabira, aki nem tudta eldönteni, hogy igyon-e még egyet. A farmerja zsebét tapogatta, vajon van-e még nála pár száz forint piára.

A feje kótyagos volt a hangos zenétől és az éjszaka élményeitől. Na, és persze az elmúlt órákban elfogyasztott alkoholtól. Talán tényleg Évinek volt igaza, és meg kellett volna ennie azt a lángost Béla bánál a Sárgában.

Bambán nézett a kocsmárosra, aki már halálosan unta a részeg tiniket, és nagyon ment volna haza. Közönyös hangjára magyarázat volt ez is, na meg hogy Gabi percek óta állt, és nem tudott dönteni.

A lány legyintett, és úgy döntött, inkább megkeresi Évát és Nórit. Talán még mindig kint beszélgetnek a padon.

– Nem kell semmi, köszi – motyogta inkább magának, mint a pultosnak, aztán kiment a friss levegőre, mert már nem igazán volt energiája ugrálni a Smooth Criminal rockos feldolgozására.{1} A fiúk pedig olyan vállalhatatlanul részegek voltak, hogy Gabi jobbnak látta, ha nem kéri meg egyiket sem, hogy kísérje haza.

A parton egy lámpa pislákolt, pont annyira, hogy Gabi ne essen hasra, miközben lebotladozott a vízhez. Ösztönei jók voltak, Nóri és Éva a fűben ült, egy cigin osztoztak. Melléjük kuporodott ő is. A hajnal lassan belesimult a párás reggelbe.

Eljött tehát ez a nap is. Vége van a giminek. Éva pedig hamarosan elindul Amerikába.

Annyi mindent akart még vele megbeszélni, és mégis, a legjobb, amit tehettek, hogy csöndesen pöfékeltek, és bámulták a vizet.

Nóri egyébként is elég ramatyul nézett ki, pont úgy, mint aki bármelyik pillanatban elhányja magát. Még a sötétben is látszott, hogy elég sápadt. Gabi kivette a kezéből a cigit, és rátaposott.

– Erre rohadtul nincs szükséged – mondta, aztán átölelte a vállát, és hagyta, hogy Nóri kifújja magát. – Ha hánynod kell, szólj, légyszi, nem szeretném, ha a nyakamban landolna a cucc.

– Oké – suttogott a szőke. – Csak ne emlegesd, mert forog velem a világ.

Évi csöndesen elvigyorodott. Tudta, hogy Gabira mindig lehet számítani. Ő az, aki, ha kell, ölben is hazaviszi Nórit vagy őt. Hármuk közül mindig is Gabi volt a leggondoskodóbb. Akinél mindig volt zsebkendő, és aki mindig megállt egy lépéssel azelőtt, hogy hülyeséget csinálna.

– El sem hiszem, hogy elhúzol – mondta Gabi hirtelen. – Biztos tök jó lesz Amerikában, de azért remélem, hiányzunk majd.

– Kizárt. Előletek menekülök, mert már elegem van belőletek – vigyorgott.

– Tényleg? Én azt hittem, anyád elől menekülsz.

– Meg az is. Ja.

– Egyébként hogy viseli?

– Mit, hogy elmegyek? Végül is ő találta ki – válaszolta Éva, hosszan bámulva maga elé.

– Ezt értem, de bőg miatta?

– Zsuzsa? Soha életemben nem láttam sírni.

– Most biztos fog – szólt közbe Nóri. De a fejét nem emelte fel.

Gabi tanácstalan volt. Tudta, hogy a barátnőjére élete kalandja vár, és nem akarta elrontani a kedvét, de szerette volna elmondani neki, milyen furcsa lesz ez a nyár nélküle. Elvégre az elmúlt években szinte folyamatosan együtt voltak. Mindennap találkoztak a suli után, hacsak egyikük nem volt épp beteg, vagy nem rángatta el a családja másfelé.

Olyan függőségben éltek ők egymással, mint minden tinédzser, aki megtalálja a legjobb barátait. Gabi sokkal inkább tekintette a lányokat testvéreinek, mint barátnak. Mindent elmondott nekik, és mindig ott állt mellettük. Most mégis tétovázott, nem tudott teljesen őszinte lenni Évához. De ebben az is közrejátszott, hogy Nóri egyre nehezebb lett, valószínűleg elnyomta az álom.

Éva levette a dzsekijét, és összehajtva a földre tette. Gyengéden leemelte Gabi válláról a szőke lányt, és lefektette a földre. A két barátnő aztán összenézett, és felnevettek.

– Szerintem hagyjuk aludni – mondta Évi.

– Nem fázol?

– Nem, még fűt a pia.

Fél négy felé járt, ideje volt lassan hazamenni, és véget vetni a napnak. A tanévnek. A gimnáziumnak. Gabi nem tudta volna egész pontosan megfogalmazni, mit érez, mert egyszerre érzett nagyon sok mindent.

– Anyukád táboroztat a nyáron? – kérdezte Évi. Gabi anyukája pedagógus volt.

– Persze. Szinte egész nyáron lesznek csoportjai, összvissz két hetet lesz otthon. Akkor meg festik a nappalit. Apám alig várja, gondolhatod…

– Ja. De legalább elvannak.

– El. Persze. Meg békén hagynak. Arra gondoltam, hogy megkérdem Béla bát a Sárgában, hogy kell-e neki segítség. Hátha keresek egy kis pénzt.

– Jó ötlet.

– Bár az én nyaram biztos nem lesz olyan izgi, mint a tiéd – vigyorgott Gabi. – Félsz a repüléstől?

– Egy kicsit. De máshogy nem jutok oda. – Éva meghúzta a mellette lévő kólát.

Valójában egyikőjüknek sem volt kedve az utazásról beszélni. Az elmúlt hetekben annyiszor átrágták már, hogy kapcsolatban maradnak, hívják egymást, beszámolnak mindenről, ami történik. Mindhárman remélték, hogy ez így is marad. Hogy ők lesznek a kivétel, akik a gimnázium után sem veszítik egymást szem elől.

– Kidőltem, Gabi – állt fel hirtelen Éva. – Hazasétálok.

– Oké. Én még maradok, amíg ez a ribi magához nem tér. Kéred a dzsekidet?

– Dehogy. Ki ne vedd a feje alól!

– Holnap átviszem.

– Persze, holnap még találkozunk!

Gabi még Éva után kiáltott:

– A parton menj haza, ott legalább égnek a lámpák! – Évi visszafordult, és intett a barátnőjének.

Ahogy az alakja egyre kisebb lett a sétányon, amint a hajnali párában egyre távolodott tőle, Gabi érezte, hogy a szeme megtelik könnyel. Mindig is ő volt a legérzelmesebb hármuk közül, gyakran elsírta magát egy filmen vagy egy szomorú dalon. De ezen a hajnalon nem ez volt a helyzet. Most úgy érezte, a gyerekkor véget ért. Évi nemcsak úgy elsétál a parton, hanem elviszi egy repülő. Messzire.

A félig alvó Nórira és Évi távolodó alakja után pillantva a zsigereiben érezte, hogy a gyermekkor ezzel véget ért. Véget ért, és vár rájuk a nagy ismeretlen, a védőháló nélküli élet.

És nagyon nehéz lesz ezt a barátságot egyben tartani. De akkor, ott, ökölbe szorított kézzel megígérte magának, hogy mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy megóvják egymást. És ezt komolyan is gondolta.

Gabi kis híján hangosan felsírt. De szerencsére Nóri horkolni kezdett, így a sírásból hangos nevetés lett.

– Mi van? – riadt fel a szőke.

– Berúgtál és horkolsz, az van – vihogott tovább Gabi. Aztán felállt a fűből, és leporolta a nadrágját. – Gyere, csajszi! Hazaviszlek! – mondta, és felhúzta Nórit a karjánál fogva.

– Évi hol van?

– Hazament aludni.

– El sem búcsúzott tőlem – derengett fel egy kis tudatosság az arcán.

– Mert holnap úgyis átmegyünk hozzá.

– Ez igaz.

– Na, gyere! Így is magyarázkodhatok anyádnak, hogy miért én viszlek haza…

Gabi

1.

Fogalmam sincs mikor történt az a változás, hogy már nem energikusan kezdtem el a napot. Én mindig hajnalban, a csicsergő madarakkal pattantam ki az ágyból, és a fél házat kitakarítottam, mire a családom magához tért.

Kávé nélkül is remekül funkcionáltam, friss reggelivel küldtem munkába a férjemet, és néha még ahhoz is volt kedvem, hogy hajnalban palacsintát süssek a gyerekeknek. Éveken keresztül futni jártam a partra, de már nem ébredtem úgy, mint aki fel akarja falni az egész világot.

Régen én voltam az igazi reggeli pacsirta, a fény a hajnali reggelben. De mára ez a múlté. Már nem úgy indítottam a reggeleket, mint régen, hogy legyőzök minden szembejövő akadályt, hanem úgy, hogy tökéletesen és végérvényesen kimerült voltam. Percekig tartott, mire „bebootoltam”, ahogy a lányom mondta, és csak bámultam a hálószoba falát. Még mielőtt egyáltalán megmozdultam volna az ágyban.

Nem tudom, melyik volt az a nap, amikor a vigyorgós reggeleket felváltotta valamiféle apátia. Az a fajta, amikor a lábkörmödből is szükséged van minden energiádra, hogy el tudd kezdeni a napot. Ezeken a reggeleken csak fekszel a puha párnán, és még húsz perc alvásért könyörögsz. Valakinek, aki meghallja.

A legkisebb gyerekem, Marci, aki másodiknak született az ikrek közül, percek óta igyekezett felhívni magára a figyelmet. Nem randalírozott, nem húzta le rólam a lenge, nyári takarót, és nem ugrált a fejemen, mint egy kölyökmacska, épp csak feküdt az ágyban, és folyamatosan mocorgott. Mi mást csinálhatott volna egy hétéves kisfiú? Ficergett. Hol a lábát, hol a kezét pakolta ide-oda, aztán forgatta a fejét a párnán, majd csettinteni kezdett a nyelvével.

Ez volt a legújabb mániája, a szájával és a nyelvével csattogott. Az volt a legjobb, amikor a bátyja, Peti is bekapcsolódott, és együtt csattogtak. Mint a lovak.

De Peti most nem volt itt, csak Marci. Anyaként különleges radarokkal rendelkeztem, akkor is felkeltem volna, ha nem csettintget, csak nyugodtan fekszik mellettem. Egyébként a gyerekek szuszogására akkor is felkeltem, ha nagyon mélyen aludtam. Már akkor felriadtam, amikor bejött, és bemászott az apja helyére.

Na igen. Az apja fél öt körül ment el futni, aztán bejött a telefontöltőjéért, és hétkor már le is lépett dolgozni. Ezekre a zajokra is felébredtem természetesen.

Utána bejött Peti, hogy ehet-e csokis zabpelyhet reggelire, aztán pedig megérkezett Marci, aki nem tudtam, miért nem tömte a buciját ugyanúgy, mint az ikertestvére a konyhában. A lányom nyilvánvalóan valamelyik monitor előtt lógott a haverjaival.

Én pedig a félig leeresztett szemhéjam mögül bámultam a falat. Még alig szűrődött be a fény, de a hálóban már nagyon meleg volt.

Oldalra néztem, hogy szemügyre vegyem a legkisebb gyerekemet, még mindig csak fél szemmel. Persze lebuktam, mert engem bámult, és kiszúrta, hogy ébren vagyok. Tündéri volt, ahogy mégis megpróbált suttogni.

– Anyaaa, légyszi, kelj fel! – formálta a szavakat. Minden egyes levegővételnél megmozdultak a szeplői az arcán. Kinyújtottam a kezemet, és megsimogattam. Az érintéstől kicsit feltöltődtem, a fáradtságom nagy része elszállt. Hát persze. Ezért csinálom. Miatta. Imádom ezt a szeplős, fokhagymagerezd fenekű gyereket.

– Nem kelek – mondtam neki játékosan, és rámosolyogtam.

– Büdi a szád – fordult el.

– Reggel mindenkinek az – válaszoltam, de azért a szám elé húztam a takarót. Nem akartam, hogy elszaladjon, mert pontosan tudtam, hogy nagyjából két perc múlva felugrik és elvágtat, csattogva, mint egy ló, a reggeli idillnek pedig lőttek.

– Peti azt mondja, hogy ma nem megyünk ki a strandra… – folytatta izgalommal a hangjában a kicsi.

Igen. Hát, ezt elfelejtettem neki mondani. A bátyjának igaza van. Ma nem lesz időm strandolni. Millió dolgom van.

Bármilyen halkan is próbált suttogni Marci, a nővére a másik szobában meghallotta, és mint egy szélvész, beszáguldott a szobába.

Ennyit a reggeli idillről.

– Mi? Anya! Ne már! Az egész társaság kint lesz a parton!

Nyilván megbeszélte a barátaival, hogy ott találkoznak. Elérkezett az a pont a lányom életében, amikor a haverok sokkal fontosabbak voltak, mint a családja. Sokan óvtak tőle, hogy egyszer eljön ez a nap, és így is lett. Fájdalmas szembesülés volt, hogy egyre kevésbé számítok, ugyanakkor teljesen random idegenek istenek lesznek a lányod szemében.

– Sajnálom, kicsinyeim, anyátoknak ma nagyon fontos munkamegbeszélése lesz!

Erre persze a harmadik is megjelent, és felugrott az ágy végére. Az összes gyerekem egy négyzetméteren csoportosult.

– De, anya! Ne már! Nekem ma muszáj kimennem a strandra! – durcáskodott Csenge. A fiúk szimplán az orrukat lógatták. Vagy talán azon forogtak az apró agyacskáikban az apró kerekek, hogy milyen érvvel álljanak elő.

– Ma lesz a rekordmeleg! – dobta be a tegnapi híradóban hallott mondatot Marci, és karba fonta a kezét. Ezzel állt elő a gyermek. Mindig mindenre volt magyarázata. Vajon kitől tanulta?

– Tudom, gyerekek, de ezt most nem tudom megoldani. Csenge, te kimehetsz valamelyik barátod szüleivel, ha bevesznek a buliba, de ti, fiúk, mentek a nagyihoz.

– Jutka mama nem tud minket kivinni a partra? – próbálkozott tovább Péter. Úgy tűnt, mindenképp ki akar menni a vízhez.

– Nem tudom, kérdezd meg, ha ideért – dobtam le magamról a felelősséget. Nem volt ez túl igazságos anyámmal szemben, de ki akartam szabadulni a konfliktushelyzetből, mert már a délelőtti megbeszélésen járt az agyam.

– Egyébként hány óra van? – fordultam Csengéhez, aki testben ugyan jelen volt, de lélekben egész máshol, a mobilját bújta.

– Nem tudom – dörmögött vissza, mint aki nem is hallotta, mit kérdeztem.

– De tudod. Ott van a kezedben a mobil – erősködtem.

– De csetelek – vakkantotta.

– Nem érdekel! – emeltem fel egy kicsit a hangomat. Ez persze megtette a hatását.

– Fél nyolc – mondta, aztán kihátrált a szobából. Persze forgatta a szemét, és persze halálosan unta az anyját. Egy pillanatra elmerengtem azon, hogy vajon én is ilyen voltam-e. Valószínűleg igen.

Kizavartam a gyerekeket a szobából, mert nem volt időm továbbra is heverészni.

– Pont egy órám van még, hogy elkészüljek a megbeszélésre. Kilencre bent kell lennem a városban – pattogtam, és kihessegettem a fiúkat, mint a kismadarakat.

Remélem, anyám hamarosan megérkezik, és átveszi a stafétát. Vagy lerakom a gyerekeket a tévé elé, és nem lesz miatta lelkiismeret-furdalásom, futott át az agyamon.

– Mindenki reggelizett? – kérdeztem, miközben átmozgattam a nyakamat. Természetesen fájt, mint általában. Talán kéne egy új párna, tűnődtem.

– Én még éhes vagyok! – kiabált vissza Marci, aki mintha meg is feledkezett volna a strandról. – Ehetek lekváros kenyeret?

Hagyjak anyámra három gyereket, akiknek már reggel cukorsokkjuk van?, gondoltam.

– Egyél inkább pirítóst – mondtam, és nekiláttam az ágyazásnak.

– De, anya, Peti is ehetett zabpelyhet! – duzzogott.

– Akkor egyél te is azt.

– Megettem az összeset – vigyorgott a bátyja az ajtóban.

– Hülye bunkó! – szólt vissza a másik, és utánairamodott.

– Na! – szóltam rá. – Hogy beszélsz?

De természetesen már nem hallotta, a testvére után rohant az emeletre. Csak a lábdobogás verte fel az egész házat, mintha minden porszem táncolt volna a levegőben.

Mindegy. Amíg nem ölték meg egymást, nem érdekelt, akárhogy is sivalkodtak. Majd elrendezik.

A lányom már magára zárta a szobája ajtaját, gondoltam, igyekezett fuvart találni magának a partra. Nem tudom, mikor lett ilyen önálló. Talán akkor történt, amikor én ilyen enervált lettem.

Álltam a tükrös szekrény előtt a hálóban, és azon tipródtam, hogy mit vegyek fel a megbeszélésre. Nem volt ez igazi állásinterjú, hiszen a régi munkahelyemre mentem, az ikrek születése előtt több évig teljes állásban dolgoztam a könyvelőirodában, és több mint három éve voltam az állandó tanácsadójuk. Home office-ban.

De azért izgultam, hiszen meg kellett mutatnom magam, normális ruhában, normális valómban, hogy képes vagyok visszatérni a munka világába, és száz százalékig a munkámra és a cégre koncentrálni.

Hónapok óta a megváltást vártam ettől a találkozástól, hiszen a fiúk szeptembertől suliba mentek, én pedig vissza dolgozni. Normálisan. Mint minden ember. Reggeli keléssel, pontos napirenddel, napkezdettel, napvéggel. Úgy hangzott, mint a mennyország. Én ugyanis azok közé az emberek közé tartoztam, akik imádják a munkájukat. Másoknak talán nem valami izgalmas a választott szakmám, de én megtaláltam benne az izgalmat. A szépséget a számokban, abban, hogy ha valami nem stimmel, azt kerek perec látni lehet, és javítani. Ez volt az én világom. Ahol minden tényszerű, logikus és számszerűsíthető.

Az irodavezetővel volt találkozóm, és úgy izgultam, mint egy randi előtt. Pedig csak a pontos kezdést és a fizetést kellett fixálnunk. Persze azt a világért sem árultam volna el, hogy negyven forintért is gondolkodás nélkül visszamennék, annyira vágytam már a változásra.

A ház földszintjéről mocorgás hallatszott, valószínűleg megjött anyukám.

Imádtam, hogy sohasem késett. Ő egyszerűen ilyen volt, a végletekig lehetett rá számítani. Pláne, ha az unokáival kellett lennie.

– Fent vagyok a hálóban, öltözködöm, főzz magadnak nyugodtan egy kávét! – kiabáltam.

– Te is kérsz? – kérdezte.

– Nem, köszi!

Eléggé izgatott voltam koffein nélkül is, ráadásul úgy terveztem, hogy ha végeztem, úgyis beugrom Nórihoz egy kis pletykálásra. Gondoltam, majd kávézom, ha túl vagyok a megbeszélésen.

– Kivihetem a gyerekeket a partra? – kiáltott fel. – Hoztam naptejet meg törölközőt magamnak.

– Persze! – kiabáltam vissza.

Legalább lesz egy gondolatnyi időm magamra is, ha üres a ház.

2.

Viszonylag nyugodtan léptem be az iroda ajtaján a fehér lenvászon ruhámban, amely inkább strandruha volt, és kínomban húztam magamra. Hogy miért kínomban? Mert semmi sem jött rám. És erre egyáltalán nem voltam felkészülve.

Addig próbálgattam a hálóban a csini ruháimat, hogy két dologra jöttem rá. Az egyik, hogy egy nő sohasem lehet jól öltözött úgy, hogy a ruha kényelmes is legyen, pláne, ha majdnem negyvenéves, és utoljára a múlt évezredben volt rajta magas sarkú cipő. Ceruzaszoknyához meg mégsem lehet papucsot venni.

A másik pedig, hogy bármennyire is szerettem volna felvenni valami igazán csinosat, amiben megmutathatom a főnökömnek, hogy mennyire számít nekem ez a munka, viszonylag hamar rájöttem, hogy nem fog menni. Ugyanis legalább öt, de inkább hét kilóval voltam több annál, mint amikor még rám jött a szoknyám és kibírtam a magas sarkút. Ezen persze kaptam egy kisebb hisztirohamot, mire anyám a segítségemre sietett, pont úgy, mintha tinédzser lettem volna, aki moziba készül egy fiúval.

Bárcsak egy fiúval készültem volna moziba! Ezen a ponton leginkább a férjemmel mennék, mert mostanában csak a fiaimmal jutottam el, és leginkább olyan filmekre, amelyeknek a felénél a közönség nagy része elkezdett kimászkálni a mosdóba. Nem láttam még olyan hétévest, aki kibír egy teljes Disney-mesét úgy, hogy közben magába dönt egy liter üdítőt. Szóval a film felétől felállsz és leülsz, hogy a sorban beljebb ülő gyerekek idejében kiérjenek a klotyóra anélkül, hogy összepisilnék a sort.

Szóval Jutka mama végső elkeseredésében egy olyan hosszú, fehér lenvászon ruhát adott rám, amelyben nem látszott, hogy papucscipőben vagyok, aztán kirakott az ajtón. Én pedig csak imádkozhattam a kocsiban, hogy a főnököm nehogy azt higgye, hogy a strandról jövök.

Mert egyébként pont úgy néztem ki.

De legalább nem kellett behúznom a hasamat, ami azért is okozott hatalmas megkönnyebbülést, mert amilyen ideges voltam, és amilyen kánikula volt, szinte biztosra lehetett venni, hogy elájulok. Ezek után az volt a minimum, hogy kirúzsozom a számat, még akkor is, ha erre csak a kocsiban tudtam sort keríteni, és nem is sikerült valami jól. Viszont a piros rúzstól mindig egy kicsit energikusabbnak éreztem magam.

Amikor odaértem, Tibor, a könyvelőiroda tulajdonosa kedvesen behívott, kávéval kínált, és bekapcsolta a légkondit. Megköszöntem. Aztán pedig olyan dolog történt, amire egyáltalán nem voltam felkészülve.

A nagyfőnök nem ült le az asztalához, hanem nekitámaszkodott az elejének, és tördelni kezdte a kezét. Láttam rajta, hogy nagyon zavarban van, és valami olyasmit fog mondani, amire nem készültem fel.

– Nem foglak tudni visszavenni állandóra szeptembertől.

Mindig is kedveltem benne azt, hogy nem kertelt.

De mivel életemben először veszítettem el a munkámat, egy kicsit bántam, hogy nem volt kíméletesebb. Bár nem hiszem, hogy akkor sokkal jobban éreztem volna magam attól, hogy a tervszerű és precíz életről szóló álmaim szépen elolvadtak, mint ahogy a seggem is kezdett éppen a bőrfotelben.

Persze nem csak emiatt mocorogtam. Hanem amiatt is, mert egyre jobban eluralkodott rajtam a pánik. Hirtelen nem tűnt olyan jó ötletnek a kifestett száj, mert éreztem, hogy elkezdtem harapdálni, ettől pedig bizonyára rúzsos lett az összes fogam.

– Hogy mi? – kérdeztem, nem éppen finoman.

– Nagyon sajnálom, Gabi, de a Covid miatt nagyon sok cég lehúzta a rolót, egyre kevesebb az ügyfelünk, és ha felveszlek… De mit is beszélek…? Nem tudlak felvenni. Nincs rá keret.

Bámultam a főnök szemüvegén lévő ujjlenyomatot, amelyet pont megvilágított az ablakon betűző nap. Azon méláztam, hogy vajon miért nem törli meg. Kedvem lett volna levenni az orráról és megtörölni.

De nyilvánvalóan csak azért kalandoztak el a gondolataim a szemüvege felé, hogy megakadályozzam magam abban, hogy felálljak, és elkezdjek vele ordítani. Ezt az információt ugyanis telefonon is közölhette volna. És akkor nem reménykedem hetekig ebben a munkában.

– Ezt telefonon is elmondhattad volna, Tibor – mondtam pikírten.

Megrázta a fejét.

– Nem akartam ennyire tiszteletlen lenni. Számtalanszor kihúztál a csávából, amikor határidős munkáink voltak, és az elmúlt években nagy segítség volt, hogy otthonról is bedolgoztál a gyerekek mellett.

Ez nagyon úgy hangzott, hogy teljesen ki leszek rúgva. Nemcsak a jövőbeli munkámnak fütyültek, hanem a jelenleginek is.

– Jól értem, hogy a tanácsadói státuszom is megszűnik? – kérdeztem, és ezúttal már egyáltalán nem próbáltam leplezni az idegességemet. De azért ráültem a kezemre, nehogy felpattanjak, és levegyem a szemüveget a fejéről. Egyre jobban idegesített az a paca.

– Igen. Sajnos azt a szerződést is fel kell bontanom veled. – Szomorúan nézett rám a maszatos szemüvege mögül.

– Nyugodtan kikapcsolhatod a légkondit, mert ez jobb volt, mint egy hidegzuhany.

– Sajnálom, én…

– Tényleg nem értem, minek rángattál ide – fortyantam fel.

– Mert így éreztem tisztességesnek. Évek óta dolgozunk együtt, nem akartam mobilon lezavarni. Mindig nagyszerű munkát adtál ki a kezedből, és a szakmai tudásod egészen kivételes.

– Szuper! Akkor ne rúgj ki!

– Nem rúglak ki. Csak nem veszlek fel.

– Ugyanaz.

– Nem – mondta határozottan. – Egyáltalán nem ugyanaz. Ha tehetném, felvennélek, hiszen veled sokkal könnyebb a munka. De jelenleg éppen átszervezés zajlik a cégnél, és meg kellett hoznom ezt a nagyon nehéz döntést.

Tudtam, hogy igazat mond, és hallottam a hangján, hogy tényleg sajnálja. Igyekeztem megnyugtatni magamat, mert lassan eljutott az agyamig, hogy nem azért hívott be, mert túráztatni akart, hanem mert tényleg nem akart telefonon elbúcsúzni.

– Hát – kezdtem bele –, nem mondom, hogy erre fel voltam készülve, de köszönöm, hogy szántál rá időt, hogy személyesen közöld velem.

– Borzasztóan sajnálom, Gabi, és amiben tudok, segítek, írok ajánlást, vagy felhívok néhány céget, ha szeretnéd.

Bólintottam.

– Köszönöm, az tényleg sokat segítene, nagyon szeretnék visszamenni dolgozni. A férjemről nem is beszélve, aki térdelőrajtban várja a szeptembert, hogy leadhasson végre néhány projektet.

– Hogy van Nándi? – kérdezte.

– Mit tudom én. Alig látom – mondtam őszintén. – És ha már a látásról beszélünk. – Odaléptem hozzá. – Megengeded?

– Persze.

Levettem a szemüveget az orráról, és a táskámban lévő szemüvegtisztítóval lesuvickoltam a pacát róla.

– Rontja a látást a koszos üveg – mondtam.

– Hiányozni fogsz – felelte Tibor, aztán megszorította a kezemet.

– Ti is nekem.

Igyekeztem felszívni magamat, és méltósággal kilépni az irodája ajtaján.

Ettől persze nem lett jobb. Meg attól sem, hogy a titkárnők könnyes szemmel ölelgettek, amikor úgy húsz perccel később menekülőre fogtam. Naná, hogy sírtak, ők pontosan tudták, hogy egy olyan ember megy el, aki után nem kell takarítani. Mármint nem lesznek dühös ügyfelek, és nem lesznek szakmaiatlanságok.

Pont ez volt velem a baj. Túl jó voltam. És gyors. És precíz. Tibor nem tudott megfizetni. Persze ezt nem mondta el, de én erre jutottam a kocsiban, amikor harmadjára is belevertem a fejemet a kormányba.

Az első gondolatom természetesen az volt, hogy felhívom a férjemet. Nem vette fel. Végül is, miért beszélne a feleségével, nem erre a találkozóra készült napok óta… Értettem én, hogy elfoglalt, de néha ránézhetett volna a telefonjára.

Neki legalább van munkája, motyogtam magam elé, aztán beletúrtam a hajamba.

A legjobb lesz, ha átmegyek Évához a Lavenderbe. Minimum fél liter levendulavizet magamra fújok, attól majd megnyugszom, morogtam az autó kormányának, miközben felvettem a napszemüvegemet.

Tanácstalan voltam. A szépen felépített negyedik negyedévem a kukában landolt, a férjem pedig cseszik felvenni nekem a telefont.

Valójában nem fújni kellett volna magamra levendulavizet, hanem fürödni benne. Bár, ha fürödtem volna sem lett volna elég.

A fürdésről persze eszembe jutott, hogy a legjobb volna úszni egyet a Balatonban. A hideg víz majd kimossa az agyam. De legalább egy kicsit lehűti a strandruhás anyatestemet.

{1} Michael Jackson klasszikusát 2001-ben dolgozta fel az Alien Ant Farm nevű rockzenekar.