Gina Fodor

Akit szerettél

Tizenkilenc történet szerelemről,

féltékenységről, csalódásról

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-097-1

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024.

Virtuális útkereszteződés

Marzia a Via Palermo 27 második emeletén lakik Róma szívében. Harminchat éves, nagy szemekkel, hatalmas szívvel, amit szívesen dedikált volna egy férfinak, egy tengerparti háznak, pár gyereknek. De a gyerekek nem jöttek, a tengerparti házat nem találta meg, és a férfiak sem maradtak elég sokáig. Van aki még annyi nyomot sem hagyott, hogy emlékezne rá. Eddigi élete férfijai közül csupán csak egyetlen egy van, akinek különleges hely jutott a szívében, aki egy éve a gondolatai középpontjában ül, becsekkolt az életébe, égi magasságokba emelte, majd landolt és tovagurult égető fájdalmat hagyva maga után. Amikor visszagondol a férfira, arcán mosoly fut át, élvezve az emlék jó részét, de aztán ahogy folytatja fojtogató intenzitású szerelmének történetét, mosolya olyan keserűvé válik, mint a kiömlött tinta. Emlékszik még a naplóra, amit akkoriban kezdett el írni, pontosabban azon a felejthetetlen április 23-án. Ezzel a sorral kezdte: „A metrón írok. Hideg van, de a tegnapi hangod a telefonban melegen tart”. Arra is emlékszik, hogy azon a napon kedvenc kabátját és sálját viselte, és alig várta már az estét, Enrico érkezését Rómába. Többször is ellenőrizte, hogy leszállt-e a Bukarestből érkező járat a Fiumicino reptéren. Elképzelte a hangját a kaputelefonban, amikor azt mondja: Én vagyok, nyisd ki a kaput, és a férfi rohan fel a lépcsőn a második emeletre, ő kinyitja az ajtót, hogy beengedje a meleg házba, ahol már megterítette az asztalt, és meggyújtotta a gyertyákat.

A Facebook virtuális világában útjaik keresztezték egymást. Gustavo Ponti, negyvenéves, fotós Torino városából, nőtlen, és napfényes karaktere azt üzente a világnak, hogy mosolyogni kell mindig, ahogyan ő is teszi. Marzia egyik este az ismerőseit nézegette a Facebookon. Egyik évfolyamtársa oldalán látta meg a férfit. Nem is a férfi miatt időzött el, inkább egy fotó vonzotta a tekintetét. „A ködös Duna-parton” volt a kép alá írva, s a férfi ahogy kilépett a ködből szinte érezni lehetett, ahogy maga mögött hagyja a szürke melankóliát. „Nem tudom levenni a szemem erről a fotóról, annyira magávalragadó” írta kommentben, s néhány perc múlva már el is fogadta a férfi barátságkérését, ami azzal folytatódott, hogy órákon át cseteltek a messengeren.

„A valódi nevem Enrico Spada, Vigevanoban élek, ami negyven km-re van Milanótól, negyvenötéves vagyok, nős, van egy kislányom, és olcsó bőrcipőket készítek, melyeket több olasz városban, és Romániában is árusítok. Sokat utazok, a fotózás a hobbim, a hosszú és unalmas utazások alatt ez tartja bennem a lelket.”

„Marzia Malatesta vagyok, ahogy látod a Facebookon is, 36 éves, egy ügyvédi irodában dolgozok, gyakornokként. Sziciliából származom, nyolc éve Rómában élek, reggel-este szerelmes regényeket olvasok a metrón.„

Ettől kezdve szinte minden este találkoztak a messengeren, volt, hogy napközben pár rövid mondatot beszéltek telefonon is, és egy hét múlva Enrico azt mondta:

– Hétfőn Spoletoban leszek, és kedd reggel is még egy-két órát. Meghosszabbíthatom az utamat pár órával, és elugrom Rómába, hogy együtt ebédelhessek veled.

– Ismered Rómát? – kérdezte Marzia izgatottan.

– Én nem, de a GPS igen – válaszolta a férfi.

– Rendben, akkor via Nazionale, Palazzo delle Esposizione, találkozunk a lépcsőnél fél 2-kor!

Február volt, az ég tiszta és a fényes, de ennek ellenére eléggé hűvös levegő uralta a várost. Amikor Enrico megérkezett, Marzia azonnal felismerte. Magasabb volt, mint képzelte, sötétkék sportos dzsekije hanyagul lógott rajta, mosolygott, és adott a lánynak egy puszit.

– Akkor te vagy te? – kérdezte Marzia, tetőtől talpig végigmérte a férfit, majd belékarolt és elindultak a járdán. Már nem csak egy virtuális arc, egy virtuális hang volt, hanem hús vér ember, akivel egymáshoz simulva lépegettek, összehangolva a lépteiket.

Marzia hirtelen az anyjára gondolt, aki majdnem minden este telefonált Sziciliából. Mesél neki mi történt a faluban: az eltűnő szomszédról, a virágzó narancsfákról, a beteg nagypapáról, a terhes unokatestvérről, a szeszélyes unokákról, a kutya könykeiről, a felszarvazott polgármesterről, még a templom oltáráról is, amit meg kell javítani. Miután minden hírt elmondott, felteszi a szokásos kérdést: Szóval Marzia, jársz valakivel? Tulajdonképpen nyolc éve kérdezgeti ezt, miután szakított Umbertoval, aki a Palermoi Egyetemen orvosi, szívsebészeti szakos diplomát szerzett, és szinte megfojtotta őt a műtőben történtek részletes elmesélésével, és a féltékenységével. Szerencsére nem ment hozzá feleségül, ahogy az anyja szerette volna, mert a vője révén így ingyenes orvosi ellátás is lett volna a családban öregkorára. Marzia pár hónappal később hagyta el a családi házat, és keresett munkát Rómában. Legközelebb, ha telefonál az anyja és megint megkérdezi, hogy jár-e valakivel, igennel fog válaszolni neki.

Két órája üldögéltek már az Ambrosia Rooftop étterem kinti asztalainál, a lakása közelében, nyakukba kötött sállal ettek, és az idős pincér azt mondta nekik:

– Nem kell sietnetek akkor se, ha hideg van, a szerelem jobban melegít, mint a húsleves!

Enrico hallgatta Marzia történetét, közben le is fényképezte őt, majd elmesélte a lánynak, hogy öt éve házas, de négy éve boldogtalan, egyetlen szerelme a lánya, aki éppen járni tanul, és a gügyögésétől teljesen elolvad, nem tudna élni nélküle, ezért is maradt a feleségével, Ritával egy nagy házban, melynek földszintjén a nő szülei laknak, az emeleten pedig ő, Rita, a kis Mimi. Minden korábbi álma véget ért valahol a többezer cipőben, és a többezer kilométer során, amit a cipőkkel már megtett. A telefonjával megörökíti a nap eseményeit, hogy aztán vidám történetként elmesélje azokat a Facebookos barátainak, akik Gustavoként ismerik őt. Gustavo, a boldogok királya! A valóságban ezzel szemben a melankólia magányos hercegének érezte magát.

Egy harmonikás srác jött az asztalukhoz játszani, aztán a virágárus, majd az idős pincér hozta a forró kávét. Egyszóval minden olyan tökéletes volt.

– Egy óra múlva indulnom kell – mondta Enrico, és a lány úgy érezte, ha nem tesz valamit, ez a tökéletesség szertefoszlik, mint a köd a Duna-parton.

Odahajolt a férfihoz és szájon csókolta. Tiz perc múlva már a fent voltak a lakásában, a fehér kanapén szerelmi őrületben fuldokoltak, ami olyan volt, mint a víz alatti oxigénhiány: szétrobbant, ha nem jutsz a felszínre, s amikor felérsz, kinyitod a szádat, megtöltöd magad levegővel, és a fény olyan erős, hogy sikítani akarsz.

Egy óra múlva Enrico valóban elindult, s Marzia egyedül találta magát az üres kanapén, de ettől kezdve minden megváltozott. Könnyebb lett a munka az ügyvédi irodában, rendet rakott a lakásban és még cserepes virágokat is vásárolt.

A következő héten Enrico vacsorára tért vissza, és egész éjszaka együtt voltak. Az idő úgy elrepült, mintha csak egy óra lett volna. Reggel együtt reggeliztek.

– Nagyon jó volt veled lenni, köszönöm neked ezt a csodás estét és éjszakát, de sajnos indulnom kell Milanóba. Hosszú az út, unalmas és ráadásul esik az eső.

Marzia számára ez a magányos utazás melankolikusabbnak tűnt, mint a kora reggeli néma szürkeség, s anélkül, hogy túl sokat gondolkodott volna, azt mondta:

– Ha akarod, elkísérlek.

– Hová?

– Milanóba. Felhívom az irodát, és kiveszek egy szabadnapot.

Öt órát utaztak az autópályán, Enrico mesélt az életéről, ami tele volt sötét alagútakkal és merész kanyarulatokkal. Azt is elmondta, hogy szívesen elválna Ritától, keresne egy házat, amit megtöltenének gyerekekkel, és Marzia hitt neki, hiszen kettejük között mindent olyan tökéletes volt. Miért is nem kellett volna hinnie? Útközben megálltak egy étteremnél, megebédeztek, majd Milanóba érve egyenesen a központi pályadudvarhoz mentek. Marzia indult vissza Rómába vonattal, Enrico pedig a családjához Vigevanoba.

A híres április 23-án, Marzia kora reggel levágatta a haját, munka után, metró után, bevásárlás és vacsora készítés után pedig minden pillanatban várta a férfit. Már három hónapja voltak együtt, de a szálak annyira összefonódtak, hogy három évnek tűnt. Valami történni készül, érezte, hogy lüktet a boldogság, érezte a türelmetlenséget.

A kaputelefon csörgött, a férfi felszaladt a lépcsőn, Marzia kinyitotta az ajtót, átkarolta a nyakát, megcsókolta, Enrico megsimogatta az új haját, azt mondta neki, hogy gyönyörű vagy. Alig, hogy becsukták maguk mögött az ajtót máris egymásba gabalyodtak az előszoba közepén, a férfi a falnak döntötte, ruháját felhúzta, bugyiját letolta, és ott helyben, állva szeretkeztek, érezte a férfi vad nyomulását, míg az egész világot szét nem szakította az a kimondhatatlan erő. Aztán Marzia érezte, hogy Enrico kezei, melyek az előbb még szorosan tartották, elernyednek, és egész teste hanyatt esik, de hang nélkül, nyöszörgés nélkül, s látta, hogy a férfi ott fekszik a földön, tágra nyílt szemekkel, tátott szájjal, légzése zihálássá vált, s hiába szólította többször is, Enrico nem válaszolt. Marzia először sikítozott, majd remegni kezdett, végül felhívta a 118-at.

– Segítsetek, mert meghal – mondta a telefonba, megadta a címet, és követte az utasításokat, párnát tett Enrico feje alá, számolta a lélegzetvételeit, s hallgatta a telefont.

– Úton vagyunk már – mondta a hang a telefon másik végén, de úgy érezte, órák teltek el, holott még tíz perc sem kellett, már hallotta a mentőautó szirénáját. Négyen jöttek fel a lakásba, hordágyat is hoztak, egyikük azonnal azt mondta:

– Agyi aneurizmája lehet, siessünk, még él.

Marzia felkapta Enrico táskáját, bezárta a lakást és rohant utánuk le a lépcsőn, miközben bezárták a mentőautót.

– A San Giovanni kórházba visszük, oda jöjjön – mondták neki és szirénázva elhajtottak. Marziát leginkább az ájulás kerülgette, ideges volt, félt, de taxiba szállt és ment a kórházba.

Az intenzív osztály jeges neonfényei alatt kellett szembenéznie a rideg valósággal. Az első orvos azt mondta, hogy súlyos állapotban van.

– Maga a felesége? – mire a lány a fejét rázta. – Rokona? – mire ismét csak a fejét rázta. – Ah... értem... – mondta az orvos, majd érkezett egy sovány nővér, aki megkérdezte a beteg nevét, címét, telefonszámát.

– Maga a felesége? – mire a lány a fejét rázta. – Rokona? – mire ismét csak a fejét rázta. – Ah... értem..

Később megérkezett az osztályvezető főorvos, aki már biztosan értesült arról, hogy kicsoda is ő valójában. Leült mellé, és emberséges hangnemben megerősítette a diagnózist.

– Agyi aneurizma, most gyógyszeres kómában van, súlyos az állapota. Tudnom kell, hogy a beteg vett-e be viagrát, fogyasztott-e alkoholt, esetleg drogot.

– Nem, egyiket sem.

– Értesítenünk kell a családot, tudja a telefonszámukat vagy legalább a lakcímet? – Marzia könnyes szemmel elővette Enrico telefonját, és kikereste Rita számát, amit megadott az orvosnak.

– Láthatom?

– Sajnos nem. Csak a feleségét engedhetjük be, ha megérkezik. Ez a szabály.

Eltelt egy óra, Marzia még mindig ott várakozott Enrico utazótáskája mellett, ami most értelmetlennek tűnt számára, mivel a férfi egy új világban egy nagyon távoli helyre ért élet és halál között lebegve. A kórterem dupla ajtaja mögött egy pillanatra sikerült meglátnia. Nem volt szüksége az utazótáskára, mozdulatlanul, meztelenül feküdt, épp csak egy lepedő volt az alsótestén keresztbetéve. Vezetékekre, hangimpulzusokra, fényjelekre kötve, amelyek ragaszkodtak az élethez.

Az ügyeletes orvos éjfél tájban felhívták Enrico feleségét, de a nő azt mondta, valami tévedés történt, mert az ő férje Romániában van, és nem Rómában. Az orvos kérte, hogy ellenőrizze le a számot, ha nem hisz neki, ez a San Giovanni kórház Rómában, de a nő mérgesen letette. A második hívásnál sem volt kedvesebb, azzal fenyegette a telefonálót, hogy ráküldi a rendőröket, ha továbbra is zaklatni merészeli. Harmadik telefonhívás nem volt, mert egy rendőrautó állt meg a házuk előtt, és ők közölték a rossz hírt. Az ügyeletes orvos őket értesítette. Rita sírva fakadt, anyósára bízta a kislányt, autóba ült, és Róma felé vette az irányt, remélve, hogy még időben érkezik.

Enrico két hétig kómában maradt. Rita minden délután ott ült az ágya mellett, rajta kívül nem mehetett be senki. Állandóan azon törte a fejét, miért ment a férje Rómába, ki volt az a nő, aki megmentette az életét, s lassan kibontakozott a megoldás, rájött, hogy a férfi hazudott neki, megcsalta, és csakis a szeretője lehetett az a nő. Vajon mióta tartott ez a színjáték, a kettős élet, és miért? Miért kellett neki egy másik nő, amikor otthon is mindent megkaphatott, amikor csak akarta.

Marzia csak a késő esti időpontokban láthatta Enricót, amikor a felesége már visszament a szállodába, és a sovány nővér, aki időközben a barátságába fogadta, beengedte hozzá tíz percre. Arra számított, hogy előbb-utóbb kinyitja a szemét, hogy rámosolyog, megkérdezi, hol voltál szerelmem, és ő azt válaszolja majd neki, mindig itt voltam, és vártam, hogy visszatérj. Ehelyett Enrico olyankor tért vissza, amikor ő nem lehetett vele. A tizenötödik napon, amikor belépett a szobába, a férfi üres szemekkel, alig hallható hangon azt kérdezte tőle:

– Ki vagy te?

Néhány nap múlva, amikor ismét láthatta, úgy tűnt, már emlékszik rá, mert a nevén szólította.

– Marzia, kérlek, menj el, fáj a fejem. Gyenge vagyok, álmos vagyok.

Legközelebb pedig azt mondta, rájött arra, hogy a feleségére és a kislányára van szüksége, s ismételten kérte, menjen el, és jobb, ha nem találkoznak többet.

– Igaz, hogy tartozom neked, mert megmentetted a régi életem, de most szeretném elkezdeni az újat! – zárta le a beszélgetést a férfi.

Marzia könnyes szemmel, mély sebbel a szívében hagyta el a kórházat. Azt hitte, soha sem fogja kiheverni ezt a fájdalmat. Három hónap múlva a Facebookon ismét bejelentkezett Gustavo, a boldogok királya, amitől a fájdalma múlni kezdett. Újra elkezdtek beszélgetni a virtuális világban, ahol minden könnyebb, és még a régi álmok is igaznak tűntek.

Aztán jött egy meghívás Milánoba, és Marzia felszállt a vonatra, mint egy őrült rohant a szállodába, és visszavette Enricot a testébe, remélve, hogy az ölelésétől örökre elmúlik az égető fájdalom, ami eddig gyötörte. Amikor reggel felébredt, a férfi már nem volt mellette az ágyban. Az éjjeliszekrényen talált 150 eurót és egy cetlit: „A szobára”.

Semmi több. Se egy csók, se egy ölelés, se egy semmi. Ennyi volt. Csak egy utolsó tánc, és ezzel véget is ért örökre.

A hungarocell ember

Valahol egy kórház szülészeti osztályán meglehetősen furcsa kisbaba jött a világra. A terhesség és a szülés szabályos volt, de amikor a szülésznő megtisztította a kis jövevényt, azt tanácsolta az anyának:

– Legyen nagyon óvatos a gyermekével, ő hungarocellből van. Finomabb, törékenyebb, mint a többi gyerek! – s azzal átadta a különleges újszülöttet a csodálkozó anyukának.

Az anya karjába vette a kisbabáját, és félősen megvizsgálta: nincs rendellenessége, minden ujja megvan, kopasz feje kerek és sima, színe meglehetősen sápadt, inkább fehérnek mondaná, és a bőre tele van tipikus hungarocell körökkel.

A szülők nem tettek fel kérdéseket az orvosoknak annak ellenére, hogy eléggé zavarban voltak, de annyira várták már gyermekük érkezését, hogy figyelmen kívül hagyták ezt a lényeges eltérést más újszülöttektől. A James nevet adták neki, ahogyan azt előre eltervezték és boldogan vitték haza. A gyermek egészségesen nőtt fel a mindig gondoskodó szülei felügyelete alatt, általános iskolába, majd középiskolába járt, csakúgy, mint a többi gyerek. Az emberek megszokták a jelenlétét, de minden alkalommal, amikor alkalmuk nyílt rá, elbűvölten néztek rá: kék szeme akár egy fényes zafir ragyogott a fehér arcán, kopasz feje pedig mindig sima maradt, mert nem nőtt haja, orra szabályos vonalú volt, ajka telt fehér és kanyargós.

A hungarocell fiú élete nem különbözött túlságosan a többi fiú életétől, csak az, hogy számára minden egy kicsit nehezebb volt: mindig mindenre figyelnie kellett, mert törékenyebb volt, mint társai. Számára a futás veszélyes volt, mert elesik és megtörhet. Nem tudott úszni, mert a víz tetején lebegett. Egyszer a tornateremben a hungarocellre jellemző reccsenő hang kíséretében letörött az egyik ujja, mert egy másik fiú túl nagy erővel dobta neki a labdát. Krikkk. Szegény bűnös évekig nem tudta kiheverni, hogy mit tett, s azt mondta, hogy az a reccsenés folyton visszhangzott a fülében, rémálmai voltak és még pszichiáterhez is el kellett mennie. A baleset után James nem mehetett a tornaterem közelébe, és mindenfajta sporttól eltiltották. Örökre. Néha az iskolában pár rossznyelvű osztálytársa gúnyolódott vele, és verekedésre hívták ki.

– Egy csepp vér sem fog kifolyni, az biztos! – mondták nevetve, de James soha nem figyelt arra, aki gúnyolódott rajta. Annak ellenére, hogy tisztában volt azzal, hogy nem olyan, mint mindenki más, és gyakran gondolkodott azon, vajon valóban ember-e, de mivel nem tudott választ adni magának, igyekezett elhessegetni ezt a kérdést.

Jamest mindenki szerette, és a környéken élő felnőttek mindig ügyeltek arra, hogy ne sérüljön meg a parkban játszva, vagy az utcán, ha boltba ment, vagy mikor bevásárolt a nagymamájának. Tudta, hogy az ő érdekében teszik. Nem szólt, magába fojtotta hogy ez a túlzott figyelem mennyire kényelmetlen számára, és belefáradt abba, hogy egy üvegbúra alatt éljen.

Néha nagyon szeretett volna egyedül lenni, máskor meg mintha hiányozna valaki, akivel megosztaná a gondolatait. Rajongott az irodalom iránt és falta a könyveket, mindegy volt neki, hogy klasszikusokat vagy kortárs műveket olvas. Író akart lenni, akárcsak az apja. Mesélni a világnak. Sok ötlete volt, amelyeket már le is írt, és ezer más, amit még nem.

Egyszer egy könyvben olvasta, hogy az igazi művészeknek van egy múzsája, egy gyönyörű nő, aki képes inspirációt közvetíteni, akihez lehet írni, akiről lehet álmodni. James még nem találta meg az övét, de elképzelte a magas, karcsú, göndör, szőke hajú, ragyogó kék szemű múzsáját, akinek csilingel a nevetése és olyan kecsesen jár, mint egy fiatal őz a harmatos fűben.

Egy napon, amikor már középiskolás volt, a parkban sétálva meglátott egy nagyjából vele egykorú, alacsony, kicsit duci, hollóhajú lányt, akinek a sötét szemei mélyek voltak, mint az óceán. A kissé túlméretezett hátizsák alatt meggörnyedve lépegedett. Jamesnek eltartott pár percig, mire rájött, hogy az a feketehajú copfoska nagyon messze van attól a fajta nőtől, akire gondolt, de elhatározta, hogy ez a lány lesz az ő múzsája.