BÁNYAVÖLGYI ÉVA

(PSZICHOBANYA)

ÖREGEDJ SIKERESEN!

Kezdő öregedők kézikönyve

Budapest, 2025

Közismert tény, hogy egyre tovább élünk. De vajon a plusz éveket hogyan és mivel töltjük meg? Milyen minőségű lesz tulajdon öregedésünk? És addig hogy is élünk?

Az öregedés – biológiai szempontból – 30 éves kor felett elkezdődik. Aztán szép lassan fogy az erő, energia, lassul a tempó, veszítünk hajszálakat, fogakat, egészséget, családtagokat, barátokat. Idősödni lehet rosszul: betegeskedve, panaszkodva, megkeseredve, beleszomorodva. De lehet veszteségek helyett a lehetőségekre és előnyökre fókuszálni.

Lehet sikeresen öregedni! Te nem akarsz – a lehetőségekhez képest – kiegyensúlyozott, vidám, egészséges, energikus, apró örömöket megélő, élményeket gyűjtő idős lenni?

E könyv

- bemutatja az idősödés folyamatait, a felnőttkori fejlődés teljes ívét,

- számba veszi a sikeres öregedés tényezőit,

- praktikus tanácsokkal, ötletekkel szolgál a kivitelezéshez,

- megpróbálja veled megértetni, hogy megöregedni nem probléma, hanem kiváltság,

- megtanítja, hogyan hozd ki magadból a legjobbat: most és később.

1. Christine Yarosh: Önértékelés. Kognitív viselkedésterápiai munkafüzet

2. Bányavölgyi Éva: Öregedj sikeresen! Kezdő öregedők kézikönyve

3. Liz Kelly: Ez a könyv olcsóbb, mint a terápia. Gyakorlati útmutató a lelki egészséged javításához

Bányavölgyi Éva (avagy Pszichobanya) pszichológus. Eredetileg tanító, most kezdő öregedő. Talán éppen ez utóbbi miatt fordult szakmai érdeklődése az optimális öregedés pszichológiája felé.

Éva szerint egy komoly témát feldolgozó, tudományos igényű munka is lehet könnyed, szórakoztató olvasmány. Ennek megfelelően közvetlen hangnemben, szeretetteljes humorral és személyes történetekkel fűszerezve tekinti át a teljes felnőttkori fejlődést, nagyjából harmincéves kortól egészen a halálig.

További információ a szerzőről: pszichobanya.hu

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezetés

1. Alapozás

1.1. Csapásirányok és keretek

1.2. Fejlődés

1.3. A felnőttkori fejlődés és öregedés 4 alapelve

1.4. Apropó: életkor

1.5. Az életkoron túl

1.6. Ageizmus

2. Sikeres öregedés

2.1. Hogy fogok öregedni?

2.2. Életcélok és időperspektíva

3. Fizikai–fiziológiai változások

3.1. Bőr

3.2. Haj

3.3. Test, testforma

3.4. Mozgásszervek

3.5. Szív- és érrendszer

3.6. Légzőrendszer

3.7. Emésztőrendszer

3.7.1. Mikrobiom

3.8. Kiválasztórendszer

3.9. Hormonrendszer (endokrin rendszer)

3.10. Immunrendszer

3.11. Idegrendszer

3.12. Érzékszervek

3.12.1. Látás

3.12.2. Hallás és egyensúly-érzékelés

3.12.3. Szaglás és ízlelés

3.12.4. Tapintás és társai

4. Egészség, életmód és öngondoskodás

4.1. Táplálkozás

4.2. Folyadékbevitel

4.3. Alvás, pihenés

4.4. Mozgás

4.5. Dohányzás, illetve leszokás

4.6. Alkoholfogyasztás

4.7. Stressz…

4.7.1. …és kezelése

4.8. Javasolt szűrővizsgálatok

5. Kognitív működés és öregedés

5.1. Figyelem

5.2. Memória

5.3. Intelligencia és problémamegoldás

5.4. Bölcsesség

5.5. Nyelv és beszéd

6. Személyiség

6.1. Személyiség és identitás

6.2. Személyiségvonások

6.3. A személyiségjegyek és az egészség kapcsolata

7. Kapcsolatok

7.1. Társkeresés

7.2. Házasság, együttélés

7.3. Válás

7.4. Gyerek a válásban

7.5. Özvegység

7.6. Szex

7.7. Családi élethelyzetek

7.7.1. Kamasz-szülő

7.7.2. Felnőtt gyerek és szülő viszonya

7.7.3. Üres fészek

7.7.4. Szendvicsgeneráció

7.8. Életközépi válság

7.9. Nagyszülőség

7.10. Barátok

7.11. Egyedüllét, magány

7.12. Társállat

8. Munka, nyugdíj, szabadidő

8.1. Pályaválasztás és karrierút

8.2. Miért dolgozunk?

8.3. Munkahelyi stressz

8.4. Nyugdíj és környéke

9. Időskori problémák

9.1. Depresszió

9.1.1. Öngyilkosság

9.2. Szorongás

9.3. Demencia

9.4. Testi betegségek

9.4.1. Rák

9.5. Hosszú távú gondozás

10. Halál, haldoklás és gyász

10.1. A vég és környéke

10.2. Az élet végének pszichológiai kérdései

10.3. Életvégi döntések

10.4. Gyász

11. Tippek és trükkök

11.1. Tudatosnak lenni

11.1.1. Meditálni

11.2. Szembenézni magunkkal

11.3. Célokat állítani és tervezni

11.4. Egyensúlyozni

12. Összefoglalás

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

Először is: bemutatkoznék, mert úgy illik. Bányavölgyi Éva vagyok, a Pszichobanya. A banyaságot készen kaptam: az internet leharapta a nevemről az ékezeteket, és le is rövidítette, maradt a Banya. Belenőttem. Megszerettem. Hallgatok rá. A banyaság kiegészült a pszicho előtaggal, amikor – más irányú képesítések megszerzése után, kései pályamódosítóként – pszichológus lettem. Mögöttem már néhány évtizednyi munka- és élettapasztalat, de előttem még az élet, mert javíthatatlanul optimista vagyok. Talán éppen ezért fordult a szakmai érdeklődésem az öregedés, no pláne a sikeres öregedés felé.

Kezdő öregedőként vágtam bele a pszichológiai tanulmányokba, és a mesterképzés során találkoztam Susan és Stacey Whitbourne könyvével, a Felnőttkori fejlődés és öregedés: biopszichoszociális perspektívák (Adult Development and Aging: Biopsychosocial Perspectives) című munkájával. Mit tagadjam, megérintett a mű szellemisége, hangvétele, de leginkább átfogó szemlélete. Jelen könyv is alapvetően e vaskos mű logikai vonalvezetését követi, sajátos kitérőkkel és bakugrásokkal, némi gyakorlatiassággal fűszerezve. Szóval a mesterképzés alatt beleszerettem a témába, olyannyira, hogy a képzést lezáró dolgozatomat, kutatásomat is a sikeres öregedés témájában végeztem.

Azért nem kell megijedni! Nem egy vakbélgyulladás komolyságú művet tartasz a kezedben, kedves Olvasó. Szándékom szerint minden felnőtt, öregedésben kezdő ember számára érthető és emészthető, itt-ott könnyed, néhol vicces, életszagú példákkal megtűzdelt, de alapjában véve tudományos igényű, megalapozott könyvet raktam össze. Nagyon sokat gondolkodtam azon, hogy mennyire legyen klasszikusan tudományos: rengeteg hivatkozással (hogy honnan is szedem az állításaimat, adataimat), rigorózus szaknyelven fogalmazva, mellőzve a szubjektív elemeket, sztorikat. Rengeteg szakmai cikket, könyvet, kutatást, tanulmányt olvastam, millió statisztikát silabizáltam. Folyton tele is ment a szemem betűkkel, amelyeket aztán az ujjaimból ráztam ki, hogy ne csak az én fejemben zizegjen a sok fontos gondolat. Vívódásaimnak végül is egy váratlan esemény vetett véget.

Odatévedtem egy asztalhoz, ahol három műfaj vitatkozott. A tudományos műfaj hosszan győzködte a többieket, hogy ő mennyire fontos, de komolysága és fontossága miatt nem lehet könnyed, olvasmányos. Az ismeretterjesztő műfaj is amellett érvelt, hogy igenis, emelkedettnek, tankönyvízűnek kell lenni, semmi szükség a gyakorlatiasságra, praktikus tippekre és trükkökre. A motivációs műfaj szerint pont elég, ha felrázó, ráébresztő, sorsfordító gondolatok vannak, teljesen felesleges holmi tudományos okoskodással alátámasztani.

Fogjátok csak meg a sörömet! – szóltam ekkor, és boszorkánykonyhámban összekutyultam a műfajokat egy – reményeim szerint – érdekfeszítő, olvasmányos, praktikus, ám tudományosan megalapozott stílusmixbe. Az íze miatt adtam hozzá bőven humort, csöppnyi szarkazmust, közvetlen hangnemet. Remélem, ízleni fog!

Bár a sikeres öregedés a fő téma, mégis a teljes felnőttkori fejlődés legfontosabb területeit tekintettem át, hiszen az idősödésig, az élet végéig hosszú az út, sokféle szakaszon át vezetve tart egy irányba. Alapvetően pszichológiai szempontok mentén haladtam, de – mert az élet színes és sokrétű –, más tudományág mondanivalója is becsúszott. Akad benne szociológiai, pedagógiai (elvégre eredeti szakmám szerint tanító lennék), (köz)gazdasági, orvosi-biológiai és sok más. Plusz némi személyes aspektus. De a vonalvezetés, a szemlélet alapvetően pszichológiai. Lehetetlen vállalkozás is lenne a teljeskörűségre való törekvés. Nem is tettem, bár igyekeztem nagyon körüljárni a témát. Mégis maradhat némi hiányérzet, hogy ezt átugrottam, abba épp csak belekaptam, amazt még jobban ki kellett volna fejteni. Némely dolog kapcsán még szívesen írtam volna erről vagy arról, de próbáltam – így is bőven kicsapongva – mederben maradni. Spoiler: végső soron azt szeretném neked átadni, hogyan lehet jól, sikeresen öregedni. Az elméleti alapoktól (nyugi, csak emészthető formában traktállak teóriákkal) a testi-lelki-szellemi-életmódbeli változásokon keresztül kalauzollak arrafele, ahol az emberi élet utolsó néhány évtizede terül el. Számos területet érintek, néha a gondolatébresztés szándékával. Nem titkolt célom, hogy az olvasottak fényében gondold át a magad életét, működését. És a jövődet. Az öregedésedet. Mit tudsz ma tenni jelenlegi magadért és a jövőbeni énedért?

Upsz! Máris tartozom egy bocsánatkéréssel: kapásból letegeztelek. De én ilyen közvetlen, tegeződős fajta vagyok. Persze, tudok magázódni, ha kell, de nem szeretek. Ráadásul – azt gyanítom, hogy te, kedves Olvasóm – velem együtt bolyongsz az öregedés kátyús útjain, vagyis kor- és kórtársamnak tekinthetlek. A tegeződő stílusra van még egy indokom: ugyan könyvről és írásról van szó, de valójában beszélgetek veled: kérdezek, vitatkozom, állítok, rátapintok bizonyos pontjaidra. Beszélgetek, interakcióba kerülök veled e könyv lapjain keresztül, lelki fülemmel néha hallom a reakciódat. Ily módon pedig jót diskurálni tegeződve lehet. S ha mégis zavar téged ez a fajta lazaság, a könyv végeztével ünnepélyesen visszamagázódunk, jó?

További bocsánatkéréssel tartozom – előre is – a jobb-rosszabb szóviccekért, melyeket elkövettem. Nem mondanám jellemhibának, de rajongok a szófacsarásokért, áthallásos poénokért. Belátom, néha fárasztó, de hátha mosolyt csal az arcodra.

Kedves kezdő öregedő Olvasóm! Ennyi bevezető hablaty után készen állsz, hogy fejest ugorj a sikeres öregedés csodálatos rejtelmeibe? Vágj bele, ígérem, nem fog fájni!

1. ALAPOZÁS

Oly sokat foglalkozunk az életet a jelenben (vagy a múltban) meghatározó dolgokkal, de gondolunk-e majdani énünkre? A hosszú távú jóllétünk érdekel-e annyira minket, mint a pillanatnyi gondjaink megoldása? Szeretjük-e magunkat annyira, tartozunk-e annyi felelősséggel magunknak és szűkebb környezetünknek, hogy előrébb tekintünk a saját életünk erdejében, s nemcsak a következő fáig látunk?

Mindenki megöregszik (ha mázlija van), és csak remélni tudjuk, hogy jó fizikai állapotunk, mentális egészségünk sokáig kísér minket. De ne áltassuk magunkat! Az életkor előrehaladtával az emberi szervezet (és vele együtt lelkünk lakóhelye, a központi idegrendszerünk, az agy) öregedése elkerülhetetlen. Az agy körülbelül a harmincas (mondom harmincas!) életkorban kezd el csökkenni, és nyolcvanéves korra kb. 17%-os változást jelent. Születéskor átlagosan 100 milliárd (fel tudjuk fogni ezt az óriási számot? 100 000 000 000, vagyis százezer millió, 10^9) agysejt van, ez fogy különböző ütemben, mégpedig naponta kb. tízezer agysejt pusztulásával. Ez a veszteség önmagában nem okoz problémát, az agy önjavító képessége miatt. A nyolcvanas életévekben alakulhat csak ki egyértelmű sorvadás az egész idegrendszerben, de ettől még lehet vígan élni.

Biztatásképp mondom, hogy az idős emberek mentális teljesítménye nem szükségszerűen hanyatlik, illetve bizonyos kezdeti tüneteket vagy problémákat kompenzálhat korábbi tapasztalat vagy bölcsesség. Noha a gyors reakciókat kívánó vagy precizitást igénylő szellemi tevékenység gyengülhet, lassulás tapasztalható, romlik a memória, de más funkciók, például a körülmények bölcs megfontolása, a jobb analitikai készség és megértés az egészséges öregedés során segítenek megtartani a kognitív teljesítőképességet.

Közhely, hogy egyre több idős ember él, becslések szerint 2100-ra a születéskor várható élettartam 86 évre tolódhat ki. Hazánkban jelenleg ez az adat férfiaknál 72,8, nőknél 79,3, vagyis az átlag: 76,1 év.[1] Az Európai Unióban ez az átlag 81,5 év.[2] Érdemes ezt összehasonlítani a világadatokkal, a 8,1 milliárdos népességre vetítve férfiaknál 71, nőknél 76 év.[3] Érdekességképp jegyzem meg, hogy az őskorban a várható élettartam nagyjából 26 év volt, az ókorban 28 év, a középkorban (fejlettebb országokban) 35–40 év. Tovább élünk, de vajon mivel s hogyan töltjük meg a pluszban kapott éveket?

Az adatokat tanulmányozva adja magát a kérdés: miért élnek a nők tovább, mint a férfiak? A közkeletű hiedelemmel ellentétben nem azért, mert nekik nincs feleségük. Több kutatás szerint genetikai, illetve hormonális okai vannak.

És akkor egy kis genetikai gyorstalpaló: kromoszómákat fogok emlegetni, tehát értelmezzük, hogy mi a bánatos cirok ez. A kromoszóma egy fura X-re emlékeztető tárolóegység, amelyben genetikai (vagyis az öröklődéssel összefüggő) információk vannak. Egy-egy kromoszómában több tízezer gén tartózkodhat, s minden egyes gén útmutató lehet, hogy egy adott sejt hogyan állítson elő a működéshez szükséges anyagokat. Tehát minden kromoszómában ott van a kettős spirálban feltekert, óriási információmennyiséget tartalmazó híres-hírhedt DNS-spirál. Minden embernek van 2×22 db testi kromoszómája (autoszóma) és 2×1 db nemi kromoszómája (gonoszóma – gono szóma, nem gonosz óma!). Ez utóbbi mutatja meg (legalábbis biológiai szinten), hogy valaki férfi-e vagy nő. A nőknek két darab X kromoszómája van, a férfiaknak pedig egy X és egy Y kromoszómája.

Egyes elméletek azt mondják, hogy a nők két X kromoszómája egyfajta tartalékot képez a férfiak XY kromoszómájához képest, genetikai rendellenességek esetén. A hosszabb életet magyarázhatja – biológiai szinten – a női hormon, az ösztrogén.[4] Ez a szteroidvegyület fontos szerepet játszik a szervezet fájdalomcsillapításában, gyulladásainak csökkentésében is – a klasszikus nemi funkciók szabályozása mellett. Védő tényező számos nyavalya ellen, így fenntartja a csontok és a cukorszint egészségét, támogatja a szív- és érrendszer működését, szabályozza a koleszterinszintet – hogy csak néhányat említsek. Ezért van az, hogy a változókor után, mikor lecsökken az ösztrogén mennyisége, befigyelhetnek a kórságok (köszi, klimax!). Persze ez nemcsak a női hormonokra igaz, hanem a férfihormonokra is. A tesztoszteron miatt lesznek erősebbek, ügyesebbek, s szórják a magjaikat, amerre csak tudják, ám a termékeny időszakon túl, a hormontermelés mérséklődésével sokkal esendőbbek, fogékonyabbak a bajokra.

Általában több fiúgyermek születik, de minden életkorban sérülékenyebbek, jobban ki vannak téve betegségeknek. A fertőző betegségeket is hamarabb elkapják. A közelmúlt (utólag is libabőröztető) Covid–19-járványa megmutatta, hogy a férfiaknál problémásabb volt a betegség lefolyása, és gyakran súlyosabb következményekkel is járt.[5] Úgyhogy ne csodálkozzunk, hogy a nátha, a hőemelkedés a férfiakat tényleg nagyon megviseli. – S látá az Úr, hogy hogyan viseli a férfi a náthát, ezért adá a nőknek a gyerekszülés jogát…

A két nem élettartamának eltérésében – a biológiai mechanizmusokon túl – számos faktor játszik szerepet. Különbség van aszerint, hogy mely országban élünk, milyen az ország egészségügyi ellátórendszere, kultúrája. A pasik kevesebb életéve „köszönhető” annak is, hogy kevésbé járnak szűrővizsgálatokra, hajlamosabbak egészségtelenül élni, a tesztoszteron által vezérelve nagyobb a kockázatvállalási hajlandóságuk és magasabb az agressziószintjük, amelyekből egyenesen következik például a rizikós autóvezetés, az extrém sportok űzése, csupa veszélyes tevékenység. Mindezekre pedig rárakódik az, hogy sokkal nehezebben kérnek segítséget lelki problémák idején, inkább rágódnak, visszafojtanak, hallgatnak, belülről őrlődnek. Ezt a viselkedést se nevezném egészségtudatosnak vagy a hosszú élet titkának…

Szóval a hölgyek szívósabbak, ütésállóbbak (de meg ne próbáld ezt fizikailag is tesztelni!), és tovább is élnek. Fontos lenne, hogy a férfiaknak is jusson pár extra év a várható élettartamon felül, de ezzel nekünk, segítő szakembereknek van, lenne dolgunk bőven. A biológiai folyamatokba nincs módunk beleavatkozni, de pszichés oldalról tudunk adni támogatást, stresszoldó praktikákat, életkönnyítő megoldásokat, tartós feszültséget elmulasztó trükköket. Társadalmi oldalról pedig el kéne felejteni a stigmatizálást, az álférfias elvárásoknak való kényszeres megfelelést. Egy férfi igenis tudjon sírni, merjen segítséget kérni, élhesse meg az érzéseit szabadon, szégyenkezés nélkül. Tudod, mit?! Néha hisztizhet is.

[1]  KSH (2023): https://www.ksh.hu/stadat_files/nep/hu/nep0039.html

[2]   Eurostat (2023): https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/view/demo_mlexpec/default/table?lang=en

[3]    United Nations Population Fund (2023): World Population Dashboard.

[4]     Warraich, H. J. – Califf, R. M. (2019): Differences in Health Outcomes between Men and Women: Biological, Behavioral, and Societal Factors, Clinical Chemistry, 65(1).

[5]      Bálint, L. (2022): A Covid–19-járvány néhány demográfiai jellemzője 2020-ban és 2021-ben Magyarországon. In: Kolosi, Tamás; Szelényi, Iván; Tóth, István György (szerk.): Társadalmi Riport 2022. Tárki Társadalomkutatási Intézet Zrt., Budapest, Hungary.

1.1. CSAPÁSIRÁNYOK ÉS KERETEK

Átrágtuk, hogy miért élnek tovább a nők. E rövid áttekintés megmutatta, hogy ezernyi dimenzió mentén lehet vizsgálódni, ha emberről van szó. Az ezernyi metszetet a pszichológia (s e könyvben én is) háromra szűkíti, mégis komplex keretet ad. Szaknyelven biopszichoszociális perspektívának hívják ezt a modellt:

- bio, azaz biológiai, hiszen figyelembe veszi az élő szervezet sajátosan szervezett rendszereit és működését;

- pszicho, azaz pszichológiai, vagyis az egyén lélektani mechanizmusait, gondolkodását, érzelmeit, viselkedését is számításba veszi;

- szociális, mert az ember nem értelmezhető az őt körülvevő szűkebb-tágabb világ nélkül. Más kontinensen, más országban, más településen, más gazdasági-kulturális közegben, más szokásokkal élnek emberek, és ez bizony erőteljes hatást gyakorol rájuk. De szociális azért is, mert szociális kapcsolatok nélkül sem létezhetünk. Test és lélek nem választható külön, amely egység azonban nem magányosan álldogál, hanem más emberek, embercsoportok gyűrűjében él.

Ebből adódóan az egyén, valamint minden vele kapcsolatos jelenség csak e modell keretein belül vizsgálható. Gondoljunk csak bele: az ember milyen rendkívül bonyolult és összetett szerkezet. Ha csak egy tényező mentén próbálnánk leírni, akkor ugyancsak fals eredményt kapnánk. Komplex jelenséget csak komplex módon érdemes kutatni.

A bonyolult rendszert tovább komplikálja az emberi fejlődés. Azzal kezdjük, hogy megfoganunk. Aztán magzati korunkban, nagyjából 9 hónapig el vagyunk foglalva azzal, hogy pirinyó sejtekből újszülött formára pattintsuk ki magunkat. (Megjegyzem, erről az időszakról ugyan tudatos emlékünk nincs, de fejlődő idegrendszerünk képes tartalmazni érzelmi lenyomatokat, traumatikus események sajátos, valahol a tudattalanban lapuló érzéseit, amelyek a későbbiekben tudnak galibát okozni.) Születésünk után pedig minden halad a maga útján: csecsemők vagyunk, aztán kisgyerekek, majd nagyobbacskák, serdülünk, kamaszodunk, okosodunk, tanuljuk a világot, s benne magunkat, fiatal felnőttként szakmát és párt választunk, családot és egzisztenciát alapítunk. Sokan hiszik, hogy kész, slussz-passz, a fejlődésünk itt be is fejeződik. Hát nem. Nagyon nem. Kétségtelen, hogy az emberi fejlődés intenzív szakasza az első – nagyjából – két évtized, de a növekedés nem áll meg, csupán kevésbé látványos, picit lassuló tendenciájú. De a folyamatos változás eltart a halálig. Biológiai szinten fogantatástól elporladásig változunk, pszichológiai szinten fogantatástól-születéstől halálig alakul a személyiség, a „ki vagyok én?” kérdésköre. Hol gyorsan csörgedező patakként, hol elcsendesedett, erőteljes sodrású, lassú folyamként üzemelünk. De az ív töretlen, hiszen a változás lényege a fejlődés, a tapasztalás beépítése a rendszerbe, így gyarapodva, növekedve, bölcsülve.

E tárgyban megkerülhetetlen Erik H. Erikson pszichoszociális elmélete, amit a további érthetőség kedvéért muszáj röviden áttekintenem. Fontos azért is, mert sokféle emberi viselkedésre és a fejlődés menetére adhat magyarázatot.

Erikson Freud mester teóriájából indul ki, azonban azt jócskán meghaladva, a teljes emberi élet spektrumán, átfogóbban ívelteti a fejlődést. (Freud bácsival ellentétben nem a pszichoszexualitásra helyezi a hangsúlyt, hanem a belső pszichés történésekre és az emberek közti viszonyokra fókuszál. További különbség, hogy Freud csak a serdülőkor végéig, a szexuális érés befejeződéséig vezeti a fejlődési ívet, míg Erikson a teljes élettartamon keresztül.)

Szóval Erikson teljes, átfogó képet alkot az emberi létről, nyolc szakaszra bontva azt. Modellje szerint minden korszaknak megvan a maga életfeladata, megoldandó, természetszerű, normatív krízise. Ha sikeresen jövünk ki a krízisből, akkor remekül tudunk előre haladni. Kicsit olyan ez, mint egy számítógépes játék: ha adott akadályokon ügyesen átvergődünk, akkor olyan szuperképességeket (énerőket) nyerünk, amelyeket a következő szinteken jól tudunk hasznosítani, végső soron hozzásegít egy optimális, boldog életet hozó fejlődéshez. Na, nézzük a részleteket:

- Csecsemőkor, nagyjából az első életév: Ebben az életszakaszban tanuljuk meg, hogy bízhatunk-e másokban. Gondoskodnak-e rólunk, figyelembe veszik-e a szükségleteinket. Figyelem! Nem csupán arról van szó, hogy kapunk-e enni meg tiszta pelust, hanem arról is, hogy a halk nyüszögéstől a kétségbeesett sírásig tartó jelzéseinkre pozitívan reagálnak-e a körülöttünk lévők (elsősorban édesanyánk, édesapánk vagy a közvetlen gondozónk). Szeretettel, odafordulással, ölelgetéssel, játékkal, kedvességgel, gyengédséggel van teli a ránk irányuló figyelem? Ez a bizalom vagy bizalmatlanság kialakulásának időszaka. Optimális esetben itt tanuljuk meg, hogy anyában, apában, a világban, az emberekben lehet bízni, mert meghallják a hangunkat és biztosítják számunkra az elemi dolgokat. Jól reagálnak ránk. Ha viszont megbicsaklik a folyamat, akkor a bizalom és az ehhez köthető biztonságérzet deficites lesz – akár egész életre kihatóan. Szert tudunk tenni csinosabb önbizalomhiányra (igen, már ekkor!), egy rakás frusztrációra. Eleve gyanakvással állunk a világhoz, nem bízunk senkiben, ideértve magunkat is. Összességében tehát a megugrandó életfeladat, a kihívás a BIZALOM megszerzése, a remény énereje.

- Kisgyermekkor, 2–3 éves kor: Ó, ez – többek között – a csodálatos dackorszak ideje. Gyors ütemben fejlődünk, már tudunk jó néhány dolgot szabályozni, ismerkedünk a világgal, kúszunk, mászunk, kóstolunk, jövünk, megyünk – persze csak ha hagyják. A környezet megismerésének feltétele a bátorított, támogatott felfedezés, a szükséges autonómia megtapasztalása. Ha túlféltő a közeg, ha merő aggodalomból állandóan azt halljuk, hogy „nem szabad!”, „ne csináld!”, vagy túl korán követelnek tőlünk dolgokat, akkor sose érzünk rá annak az ízére, hogy milyen jó valamit önállóan megoldani. Plusz azt tanuljuk, hogy a világ veszélyes, mindentől félni kell. Ebben az időszakban – mondja Erikson – az AUTONÓMIA, a függetlenség megszerzése a cél. Ellenkező esetben a kétség és szégyen az alapvető érzelmünk, hiszen nem tehetünk meg olyat, amire képesek vagyunk, vagy olyat kérnek, amire még nem vagyunk képesek. Ha sikerül a mutatvány, akkor a nyerhető énerő nem más, mint a szabad akarat.

- Óvodáskor, 3–6 éves kor: A világ felfedezésének és megértésének intenzív korszaka ez. A korábban megszerzett szabad akarat begyakorlása. Előtérbe lép a KEZDEMÉNYEZŐKÉSZSÉG, főként szociális téren. Játszol velem? – kérdezi az ilyen korú gyermek. Próbálkozik, proaktív. Ha viszont nem kapja meg a figyelmet, a várt reakciót vagy a felnőttek visszavágják a kezdeményezéseit, akkor elbizonytalanodik, butának érezheti magát. Bűntudata lesz, s nem szerzi meg a szükséges énerőt, a szándékot, a próbálkozás szabadságát, illetve annak elismerését.

- Iskoláskor, 7–10 éves kor: Ha az eddigi gyermekévek életfeladatait megugrották, sikeresek voltak, akkor innentől (majdnem) sima liba. A sulis korszakban már egész komoly teljesítményt tudnak nyújtani, aktívan, felelősen, másokkal együttműködve. Ez az időszak remek arra, hogy a felnőttek, szülők, tanárok, edzők dicsérjék, buzdítsák, ösztönözzék, reptessék – természetesen, ha a gyerek is beleteszi a maga melóját. Ez esetben tudni fogja, hogy a TELJESÍTMÉNYt értékelik, megéri energiát tenni dolgokba, megszerezhető a korszak énereje, a kompetencia, a „meg tudom csinálni”, „értek hozzá” büszkesége. Ha nem, akkor viszont kisebbrendűségi problémák léphetnek fel, a hozzátartozó „semmiben nem vagyok jó”, „értéktelen vagyok” porig sújtó érzésével – amivel aztán küzdhet egész életében.

- Serdülőkor, 10–20 éves kor: A gyerek elkezd érdeklődni az után, hogy vajon hogyan is fest a külvilág szemében. A „ki vagyok én?” és „mit szeretnék az életben?” nagy kérdéseinek, bizonytalansággal és feszültséggel teli időszaka ez. A családról, anyáról, apáról történő leválás dacos-zajos, hangosan lázadó vagy sunnyogva elkerülő korszakát csak túl kell élni. Gyereknek, szülőnek egyaránt, bár nem könnyű a mutatvány. Különböző szerepeket tanulnak, kísérleteznek, hogy milyen bőrben, milyen viselkedéssel érzik komfortosan magukat. A sok próbálkozás után kialakul egy IDENTITÁSÉRZET, körvonalazva, hogy kik ők és mit szeretnének. Kedvezőtlen kimenetel esetén bekövetkezik a szerepzavar, a zavarodottság. Ha viszont siker koronázza e problémás időszak életfeladatának folyamatait, a hűség az elnyerhető énerő, mely a megtalált identitáshoz való ragaszkodást jelenti.

- Fiatal felnőttkor, kb. 20–45 éves kor: E fázis a másokkal való hosszú távú elköteleződést, a meghitt, meleg kapcsolatokra való képesség kialakítását hozza. Az identitását megtaláló, másokban bízni tudó személy általában már képes arra, hogy intim, kölcsönös kapcsolatba kezdjen, tartson fenn, tud már áldozatot hozni és kész a kompromisszumra. Itt találunk barátokat, párt, tervezünk és gyártunk gyerek(ek)et. Az itt található énerő a szeretet maga, a különböző identitások összehangolásának képessége. E korszak tehát az INTIMITÁSról szól, amely, ha nem jön össze, akkor az elszigetelődés, izoláció lép a képbe.

- Felnőttkor, 45–65 éves kor: Központi fogalma, egyben életfeladata e szakasznak az ALKOTÓKÉPESSÉG, amely nem csupán a gyereknevelést, hanem a szakmai életút alkotásait, az értelmes tevékenység végzését is jelenti. Valami önmagán túlmutató dolog kreálását, társadalmi léptéket, a „nyomot hagyni a világban” vágyát. A megkaparintható énerő ebben a korszakban a gondoskodás. Gondoskodás másokról, a jövőről jóleső érzete. Ha az alkotóképességre nem sikerült szert tenni, akkor stagnálás következik be, az egyén nem tud más szükségleteire figyelni, hiszen el van foglalva saját maga toporgásával.

- Időskor, 65–80 éves kor: A tevékeny életen túl természetes egyfajta mérleg készítése, számvetés az életről. Tartalmas, eredményes, jó fejlődési ívet mutató létezés összefoglalható az INTEGRITÁS fogalmával, vagyis azzal, hogy elégedetten tekintünk vissza az előző évtizedekre. Ennek jutalma, énereje a bölcsesség. Integritás, elégedettség híján kétségbeesés lehet úrrá rajtunk, siratjuk az elvesztegetett lehetőségeket, zsémbes, morgós, megkeseredett vénemberekké válhatunk.[1]

A nyolc szakasz megfejelődött egy kilencedikkel, amelyet – Cherchez la femme!, ahogy a művelt francia mondja, azaz keresd a nőt! – Erikson felesége, Joan javasolt. Ez pedig az aggkor, a 80 feletti életkor, az utolsó életszakasz: itt már semmi nem működik úgy, mint korábban. A legjobban karbantartott test is gyengül, még sérülékenyebbnek érezhetjük magunkat, hiszen ez a hangulatunkra, mentális állapotunkra is kihat. Az életfeladatok sikeres leküzdésével megnyert korábbi énerők (bizalom, autonómia, kompetencia stb.) már nem jelentenek olyan stabil megtartóerőt, mint korábban. A kontroll, az önfenntartás, az autonómia megőrzésére fordítódik minden energia. A méltóság megtartására. A kiszolgáltatottság elkerülésére. És ez bizony nem könnyű. Hozhat nehéz érzéseket, kétségbeesést, de ha sikerül a pozitív erőkre fókuszálni, akkor hozhat megbékélést, belenyugvást.[2]

A szakaszok egymásra épülnek – az élet már csak ilyen –, de előfordulhat, hogy valahol valami megbicsaklik. Lehet olyan életerő, ami nem elég stabil, nem eléggé berögzült, sőt markánsan deficites. Természetesen attól még minden halad a maga kerékvágásában, ám minél korábbi életszakaszban történt a probléma, annál nehezebb később ráismerni az okra, annál macerásabb feltárni és kezelni.

És ha már elmélet, akkor még egy modellt meg kell említenem, ami sokat segít abban, hogy egy embert alaposan meg tudjunk vizsgálni – CT és MR nélkül. Képzeljünk el egy egyenlő szárú háromszöget, melynek közepén álldogál hősünk. Egyik csúcsán ott pöffeszkedik az értelem, a gondolkodás, vagyis a kognitív – megismeréssel, információfeldolgozással, tudással foglalkozó – dolgok. Másik csúcsán ücsörög az érzelem, a szivárvány minden színében pompázva. A harmadik csúcson a viselkedés terpeszkedik, azon magatartások összessége, amelyekkel hősünk rendelkezik. E három tényező hat egymásra: gondolataink hatnak az érzelmeinkre, az érzelmek befolyásolják a gondolkodást. Ugyanakkor az érzelmek és az értelem (külön-külön is, de együtt meg különösen!) képes irányítani a viselkedésünket, és a magatartásunk pedig visszahat az emocionális és kognitív rendszerre. Nem hiszed? Mondok példákat. Ha szerelmes vagy (érzelem), rózsaszín szemüvegen keresztül látod a világot, minden hepi, a kedves minden megnyilvánulását pozitív módon értékeled (értelem – illetve annak hiánya), mindez pedig romantikus andalgásokat, rózsacsokor-vásárlásokat vagy hosszas sminkeléseket eredményez (viselkedés). Viszont, ha az érzelem kezd megkopni, akkor – hipp-hopp – elmarad a virág. Vagy amikor látjuk vágyunk tárgyát, amint csámcsogva eszi a spenótfőzeléket, akkor bizony lehet, hogy soványmalac-vágtában rohanunk elfele. Vagy a szokott ütemben, jókedvűen nagytakarítanád ki a lakást egy nap alatt (urak kedvéért: délcegen kapnád a válladra a cementeszsákot), midőn rádöbbensz, hogy ez most már nem megy, az idő vasfoga által rágott izom- és ízületek okán. Vidor jókedv és virgoncság egy pillanat alatt mállik el, és vesz rajtad erőt a mélabú vagy a düh (érzelem). Basszus, de megöregedtem – konstatálod az értelmeddel. Dinamikus, életvidám mozgás helyett halkan szentségelve, megtörten bandukolsz a patikába gyógykenőcsért (viselkedés).

Szóval e három dolog mindegyike hat egymásra, kölcsönösen befolyásolva egymást, s ezt a tényt hasznosítani is tudjuk: a rendszer bármelyik elemét módosítva, árnyalva tudunk igazítani a másik kettőn is. Ha tudunk – márpedig remek technikákkal tudunk – változtatni például a gondolatainkon, akkor ehhez igazodnak az érzelmek és a viselkedés is. Ha az érzelmeinket szabályozzuk – márpedig remek technikákkal pozitívan szabályozhatjuk –, akkor a kavargó gondolataink sem lesznek sötétek, ezáltal motiváltabb lehet a viselkedésünk.

[1]       Cole, M. – Cole, S. R. (2006): Fejlődéslélektan. Osiris Kiadó, Budapest.

[2]        Erikson, Erik H. (2019): A teljes életciklus. Animula Kiadó.

1.2. FEJLŐDÉS

Az öregedés nem olyan, mint az istennyila, ami egyszer csak becsap. Olyan fokozatosan lopódzik az életünkbe, hogy alig vesszük észre. Ennélfogva érdemes a korosodásra egy teljes életút perspektívájából tekinteni. Újra és újra elmondom, hogy a fejlődés születéstől halálig tart. Folyamat. Gyorsabban-lassabban hömpölygő folyam. Minden szakasznak van előzménye és utózmánya. Nem önmagában áll, mint valami magányos, ám fenséges cédrus, hanem kapcsolódik az előző történésekhez, tapasztalásokhoz, de alapot ad a következő szakaszoknak is. Szóval – bizony, bizony! – a gyerekkori, fiatalkori fázisoknak, az életmódnak, az életstílusnak, a közegnek, az egyéni viselkedéseknek, gondolatoknak és élményeknek nagy a jelentősége az öregedés minőségében és annak megélésében.

Fejlődés fogalma: folyamat, amely minőségi változásokkal jár, melynek során differenciáltabb, magasabb rendű szerveződés jön létre

Egy ember fejlődésének alapkövei a genetika és a környezet, melyek persze hatnak egymásra, e tényezők együttesen befolyásolják a változást. A fejlődésben szerepe van az egyénnek is, hiszen – egy ponton túl – képes aktívan közreműködni saját változásának menedzselésében. Kiváló zenei adottságokkal rendelkező gyermek vajon lehet-e nagy művész, ha a környezet nem képes felismerni vagy támogatni tehetségét? És mi van akkor, ha felnőve kézbe veszi a sorsát, és minden hátráltató faktor dacára kiaknázza a benne rejlő potenciált?

A fejlődési menet sokféle lehet. Különbözik a tempó, az intenzitás, az időtartam. Az életút lehet sima vagy göröngyös; kanyargós vagy nyílegyenes; hepés vagy hupás. Lehet haladni lóval, gyalog vagy szuperszonikus repülővel. Persze, persze, van egy szokványos fejlődési folyamat, de nincs egyértelműen meghatározva, hogy csak így lehet haladni. A folyamatban van rugalmasság, alkalmazkodóképesség a benne szereplő tényezők (egyén, genetika, környezet) kölcsönhatásai révén. E plaszticitás, formálhatóság adja a fejlődési változatosságot. Emlékszünk Erich Kästner könyvének bájos ikreire, A két Lottira? (De ugyanez a sztorija egy 1998-as amerikai családi filmnek, az Apád-anyád idejöjjönnek.) Az egymástól elválasztott és külön nevelkedő, egymásról nem tudó ikerlányok kilencévesen találkoznak egy nyári táborban. Egypetéjű ikrek lévén őrületes a külső hasonlóság, de más a habitusuk, a tapasztalatuk, tekintve, hogy egyiküket az édesanyjuk, másikukat az édesapjuk nevelte. Vagyis: azonos genetikai készlettel, de eltérő környezetben, más-más élmények birtokában formálódtak különböző személyiséggé. (Érdemes elolvasni a könyvet vagy megnézni a filmet, helyes történet, jó szórakozás. Annyit spoilerezhetek, hogy hepiend a vége.)

Az ember fejlődése kapcsán nagyszámú elmélet született eddig, s nyilvánvalóan nincs vége a kutakodásnak. A sok-sok aspektusból vizsgált elméletek közül korábban már kiemeltem Erikson teóriáját az életszakaszokról, mely szerint a fejlődés egy küzdelmekkel teli folyamat, mely alakítja, formálja és újraformálja az egyént.

Jean Piaget, a 20. század egyik kiemelkedő pszichológusának gondolatait azonban muszáj ide citálnom – ez belső kényszerem. Szóval Piaget figyelmének középpontjában a gyermekkori értelmi fejlődés áll, de e nézőpont kiterjeszthető és értelmezhető a felnőttkorra, no pláne az öregedésre. A mester – máig használható – logikája az, hogy az ember és a környezet elválaszthatatlan egymástól. Az egyén a külvilággal szoros kölcsönhatásban él: oda-vissza formálják egymást. A gyerek (s később a felnőtt is) az érkező új tanulnivalót valahogy megpróbálja megemészteni, a meglévő tudásához (sémáihoz) hozzáilleszteni, ez az asszimiláció (beolvadás, hasonulás, belesimulás). Képzeljük el a fejükben lévő ismerethalmazt virágágyásként. Ha az új inger, egy új tapasztalás kapcsolódhat ehhez, akkor – mint egy frissen beszerzett palántát – simán beültetjük a többi közé, mellé. Ha ez nem megy, mert nincs mihez kötnünk (nincs virágágyás), akkor kénytelenek leszünk egy ugart feltörni és kialakítani mondjuk egy zöldségágyást. Azaz: egy új sémát, új keretet kialakítani, hogy majd azt is meg tudjuk tölteni mindenféle dologgal. Ezt hívja a pszichológia akkomodációnak, alkalmazkodóképességnek. (Anno, egyetemista korunkban, amikor ezt tanultuk, akkor úgy jegyeztük meg a folyamatot, hogy ha van keret, akkor a gyerek asszimilál, ha nincs keret, akko’ modál, vagyis új keretet alakít ki.) S hogy az öregedés szempontjából miért érdekes ez a folyamat? Hát, kérem szépen, azért, mert időskorban sem áll meg ez a folyamat, bár számtalan sémával, azaz kerettel rendelkezünk, s hajlamosak vagyunk mindent belegyömöszölni a „mindent is tudok, nekem nem lehet újat mondani” merev kategóriájába. Viszont, ha képesek vagyunk a meglévő sémáink szerint értelmezni az új élményeket, de akár módosítani is tudjuk a keretrendszerünket, ha már nem segíti hatékonyan a tapasztalatok szervezését, elrendezését. Nem kell belemerevedni az „én így szoktam” korlátai közé, hanem lehet rugalmasan értelmezni, ügyesen egyensúlyozni a régi-új, ismert-ismeretlen spektrumán.

Ez a világértelmezési, ismeretelsajátítási folyamat magunkra nézve is igaz. Kamaszkorunktól kezdve időről időre felmerül a „ki is vagyok én?” nagyon nem egyszerű kérdésköre. Pszichológiául szólva: a személyes identitásunkat folyamatosan felülvizsgáljuk, alakítgatjuk, a helyzetnek, az életkornak, a történéseknek, az aktuális státuszunknak, önképünknek és millió egyéb tényezőnek a függvényében. Általában kedvező színben szeretnénk magunkat látni és láttatni, így egy pozitív identitást alakítgatunk ki magunknak, azt is elfogadva és megbocsátva, hogy nem vagyunk tökéletesek. Életünk medrében azonban történnek velünk különböző dolgok: változunk, változgatunk, kapcsolatba kerülünk emberekkel, válaszút elé kerülünk, cselekvési kényszert élünk meg, ezek pedig gazdagíthatják, átszínezhetik önértékelésünket. Piaget fogalmai szerint a markánsabb, új élmények adhatnak önképfaragó információkat, amelyeket beépítünk, asszimilálunk az identitásunkba. Ha adott mozaik jól illeszthető a magunkról alkotott képbe… Valójában nem változtatjuk meg az önmagunkról alkotott ismereteket, csak gazdagítjuk. Ha ellentmondana a szokott rózsás énképnek az adott történés, és azt nem építjük bele az identitásunkba, az problémás lehet, hiszen tévútra vihet, önámításba kezdhetünk. Az évtizedek alatti élményekből le kell vonni bizonyos következtetéseket, és alakítgatni, újraformálni identitásunkat, ez az akkomodáció ebben az esetben.[1]

Misztikusnak tűnik? Mondok példát, hogy világos legyen. A roppant csinos, vékony, férfiak álma Mucika világéletében bokorugró miniszoknyát, s testhez tapadó ruhákat viselt. Tudta is magáról, hogy piszok jól néz ki: formás fenék, vékony derék, hetyke cicik, bájos pofi. Ifjúkorában pasik garmada hevert pompás lábai előtt. Énképében Marilyn Monroe-nak látta magát. Igen ám, de néhány évtizeddel és 2-3 gyerekkel később Muci asszonyra felszaladt jó néhány többletkiló, a bájai dúsabbá váltak, a gravitációnak megfelelően a hetykeség már inkább lefelé fordult. Ezt viszont senki nem mondta meg hősnőnknek. Illetve, aki igen, arról azt gondolta, hogy csak irigykedik. A tükre is tett néha egy-egy epésebb megjegyzést, ám Mucika egyre kevésbé állt szóba ezzel a gonosz bútordarabbal, s hordta boldogult lánykorának feszes-rövid cuccait. Szóval az éltesebb korú Marilynen egyre borzasztóbban állt a miniszoknya, lesajnáló mosolyra fakasztva környezetét. Muci egyszerűen nem asszimilálta a külvilág fontos jelzéseit, nem formálta a változásoknak megfelelően identitását (és öltözködését). De nem is vizsgálta felül önértékelését, nem helyezte át életkorának, súlyának, tükörképének megfelelően, vagyis az akkomodációra, az alkalmazkodásra is fittyet hányt. Miközben az alkalmazkodás révén egy hatékonyabb identitást alakíthatunk ki, megtartva önképünk stabil alapjait. Szóval, ebben az ügyben is fontos az egyensúlyra való törekvés.

Az öregedéshez vezető út folyamat. Ennek észrevétele sem egy pillanat. Az öregedés nem kopogtat be egy kedd délután, s lépi át küszöbünket, hogy halló, itt vagyok. Sokkal inkább jelek tucatjait küldi, szép fokozatosan surranva életünkbe. Küszöbélmények sorozatával tudatosítja bennünk, hogy elszaladt az idő felettünk. Mindenkinek van néhány emlékezetes pillanata a tantusz leeséséről. Például, amikor húszas éveinkben járva a szomszéd tini csókolommal köszön; amikor először átadják a helyet a buszon; amikor először csodálkozol rá tulajdon ráncosodó kezedre; amikor először nem bírod daliásan felkapni az 50 kilós zsákot; amikor először nyilall a térded látszólag minden ok nélkül, és így tovább. Egy küszöb helyett több küszöbön át bukdácsolunk az öregedésre való rádöbbenés felé. Persze itt is nagyok az egyéni eltérések. Van, akinél az első ősz hajszál megtalálásakor üt be teljes súlyával a ráébredés, más csak akkor kap észbe, mikor a lába már nem tartja meg, s botra szorul.[2] (Édesapám világéletében hiú ember volt, nyolcvanon túl sem akart hallani botról, mondván, az az öregeknek való. Pedig akkor már elég bizonytalanul közlekedett, látása csökkenése, tétova járása okán. Úgy sikerült rábeszélni egy támaszra, hogy szereztem neki egy nagyon szép, faragott, ébenszínű botot, és azt mondtam rá, hogy ez egy nagyon elegáns sétapálca. Hitte is, nem is, de legalább használta.)

Az életkorral együtt járó változásokhoz akkor leszünk képesek jól alkalmazkodni, ha a küszöbélményeket analizálgatva, jelentésüket megértve beépítjük az önképünkbe. De! Az akkomodáció során problémás lehet, ha túlságosan komolyan vesszük a jelet, s jobban öregítjük magunkat, mint az szükséges lenne. Ha lassabban futjuk le a félmaratont 70 évesen, akkor sem kell teljesen abbahagyni a mozgást, mondván „Ah, ez már nem való nekem, ha nem vagyok képes két óra alatt teljesíteni.” Ugyanakkor az elbagatellizálás sem járható út, az se legyen mondás, hogy „Mit nekem korosodás, még mindig lefutom két óra alatt a félmaratont. Kétszer.” A kívánatos egyensúlyt az hozhatja meg, ha elfogadjuk a korunkat. Ám az elfogadás nem feladást jelent! Ne adjuk fel az aktivitást, a lehető legteljesebb életre való törekvést! Sőt! Éppen most kell igazán odafigyelni az egészségre, letenni a rossz szokásokat, élményeket, és tapasztalatokat gyűjteni. Mindent meg lehet tenni, lehet őrültködni, maximum kicsit lassabban és óvatosabban. Az aktivitás az öregedés egyik legjobb prevenciója és az életkorral járó vacakságok lassításának módszere.

[1]         Whitbourne, S. K. – Sneed J. R. – Skultety, K. M. (2002): Identity Processes in Adulthood: Theoretical and Methodological Challenges. Identity, 2:1, 29–45.

[2]          Whitbourne, S. K. – Collins, K. J. (1998): Identity Processes and Perceptions of Physical Functioning in Adults: Theoretical and Clinical Implications. Psychotherapy, 35, 519–530.

1.3. A FELNŐTTKORI FEJLŐDÉS ÉS ÖREGEDÉS 4 ALAPELVE

Ahhoz, hogy témánkat pontosan értsük, muszáj leszögezni négy elemi tényt:[1]

1. A változások folyamatosak az élet során. Az ember úgy változik, hogy közben ugyanaz marad. Ellentmondásnak tűnik? Pedig nem az. Az mindenki számára tiszta, sőt megtapasztalt, hogy az élet csupa változás: születéstől halálig folyamatosan változunk, érünk, fejlődünk. Kívül-belül, miközben belül úgy érezzük, hogy ugyanazok vagyunk, mint voltunk 5–8 évvel vagy 5–8 évtizeddel ezelőtt. Belenézel a tükörbe, édesanyád vagy (egy rosszabb éjszaka után) a nagymamád néz vissza rád, te pedig nem érted, hiszen a belső megélésed szerint alig múltál 20 éves.

Ne higgyük, hogy a személyiségfejlődés megáll valahol a felnőttkor küszöbén. Frászfenét! Lehet, hogy nem annyira intenzív és látványos, mint gyerekkorban, de a változás állandó. Avagy te olyan voltál tíz évvel ezelőtt, mint most? Továbbmegyek: tegnap olyan voltál, mint amilyen ma vagy?

Ezen alapelv azonban azt is magában rejti, hogy a felnőtt- és időskori működés a gyermek- és fiatal-, illetve fiatal felnőttkorra épül. Jelen életmódod határozza meg a későbbi öregedésed minőségét. Vagyis most alapozod meg, hogy a stresszbe, állandó hajtásba belerokkant, testileg kripli, szellemileg leépülő, pszichésen kiégett, belefásult vénség leszel, vagy… Kérlek, ezt vedd nagyon komolyan! Nem csupán azért kell figyelned magadra, hogy MOST oké legyél, hanem azért, hogy MAJDAN is jól érezd magad. Dupla haszon, ha most törődsz magaddal, gondoskodsz magadról: a jelenben és a jövőben is kasszírozhatod tested-lelked-szellemed háláját.

2. Csak a túlélők öregszenek meg. Édesapám, túl a nyolcvanadik életévén egyszer gyalog kényszerült feljönni hozzánk, a nyolcadik emeletre, a működésképtelen lift okán. Szép komótosan, de egy trappban feljött. Az ajtónkban kicsit lihegett, megsimogatta fájó térdét, és azt mondta:

– Jaj, kislányom, sose öregedj meg!

– Jó, akkor most dobjam fel a talpam? – kérdeztem vissza.

Apu észbe kapott. és persze elröhögtük a dolgot. Azt kívánom mindenkinek, hogy igenis korosodjon: szerezzen sok-sok élményt, éljen bátran, egészségesen, és idősödjön sikeresen. Hiszen úgy lehet megélni az öregkort, hogy nem halunk meg időnek előtte. Így aztán megöregedni privilégium: nem mindenkinek adatik meg. Úgyhogy – lécci – becsüld meg, ha neked több életév jut. Hogy mit teszel bele, az javarészt rajtad múlik. Ha nem csinálsz semmit, csak jajongsz, búsongsz, akkor is – hipp-hopp – eljön a kaszás érted, csak kevésbé szórakoztató a megelőző időszak. Ja, és megismételhetetlen.

Mi, itt a 21. század eleji Magyarországon sokat teszünk azért, hogy ne kelljen szembenézni az öregedéssel. Nem szándékosan, de elég szisztematikusan rövidítjük meg az életünket: nem táplálkozunk megfelelően, komoly túlsúlyt cipelünk; sokat dohányzunk; bőséggel fogyasztunk alkoholt, de legalább hanyagoljuk a mozgást, a testedzést is. Stresszelünk ezerrel, miközben nem nagyon van rá megfelelő kezelési módunk (pedig létezik), nincsenek jó megküzdési eszközeink a lelki nyavalyákra (pedig vannak). Jórészt ezek következtében idejekorán belehalunk daganatos betegségekbe, szív- és keringési problémákba.[2]

A magas kockázattal élők nagyobb eséllyel halnak meg fiatalon: gondoljunk csak a 27-esek klubjának tagjaira: Janis Joplinra, Jim Morrisonra, Jimi Hendrixre, Kurt Cobainra, Amy Winehouse-ra.

3. Az egyéniség számít. A közvélekedéssel ellentétben az egyének az életkor előrehaladtával egyre kevésbé hasonlítanak egymásra, nem lesznek egyformák. Sőt! A felnőtt populáció egyre színesebb, egyre sokfélébb. Minél több évet mondhatunk magunkénak, annál változatosabb módon élünk: van, aki már a középiskola után családot alapít, gyerekeket szül, mások életük végéig keresik az igazit. Egyesek egyetlen tanult szakmával helyezkednek el életük egyetlen munkahelyén, mások néhány évente szakmát és állást váltanak. Ezek az eltérések az egyénen belüli különbségeket is magukban hordozzák: hozzáállásban, személyiségben, életvitelben, gondolkodásban és millió másban.

4. A „normális” öregedés különbözik a betegségtől. Nem kell és nem is szabad egyenlőségjelet tenni az öregedés és a betegség szó közé. Ezen alapelv szerint az öregedésnek három típusa van:

- Normális vagy elsődleges öregedés: a biológia diktálta korosodás, amely ugyan egyéni ütemű és mélységű, de mégis mindenkit érint, mindenki számíthat rá.

- Károsodott vagy másodlagos öregedés: betegség okozta változás, amely az idősebb populáció egy részét érinti, és a normális öregedéstől eltérő. Ilyen-olyan kórság felgyorsítja a folyamatokat, és/vagy korlátokat hoz.

- Optimális vagy sikeres öregedés: az öregedési folyamat lassul vagy más irányt vesz, mert az egyén képes megelőző és kompenzációs tevékenységeket folytatni. Gyakorlatilag kontrollálja az életét, a biológiai folyamatokra befolyást gyakorol, amennyire csak képes rá.

Itt meg is kell állni egy szóra. Gyakran tapasztalom, hogy az egészségügy egy-egy idős ember állapotát, aktuális tünetét hajlamos simán az öregedés számlájára írni. Nyilván a dokinak egyszerűbb legyinteni egy csökkent étvágyra, depresszív tünetre, motiválatlanságra, hogy „tessék elfogadni, ez az öregség”. Miközben, ha leválasztaná az életkori állapotról a tünetet, lehet, hogy sikeresen kezelhető lenne, jelentős életminőség-javulást elérve. A késő felnőttkori változások nem szükségszerűen hoznak negatív jelenségeket. Sok-sok ember életét könnyítené meg a betegellátás, ha a puszta életkoron túllátva értékelné az idős panaszait.

[1]  Whitbourne, S. K. – Whitbourne, S. B. (2011): Adult development and aging: Biopsychosocial perspectives.

[2]  KSH (2019): Egészségügyi helyzetkép 2019. https://www.ksh.hu/docs/hun/xftp/idoszaki/pdf/egeszsegugyi_helyzetkep_2019.pdf, és Európai Bizottság (2022): Magyarország – Egészségügyi országprofil 2021. https://health.ec.europa.eu/system/files/2022-01/2021_chp_hu_hungarian.pdf

1.4. APROPÓ: ÉLETKOR

Hány éves vagy? A legtöbben rávágják a pontos számot. Na de tényleg annyi vagy? Milyen idióta kérdés ez már? Naná! Csak tudom már, hány éves vagyok… De tényleg annyi vagy?

Meg nem mondanád, de ez a korkérdés sokkal összetettebb. Amit csípőből (szétszórtabbak, szenilisebbek rövid gondolkodás után) rá szoktak vágni, az – ugye – a kronológiai kor. Vagyis a mai évszámból simán kivonjuk a születési évet, és kész is a matek. Így meg is van a kronológiai kor.

De mi van, ha a biológiai korodat nézzük? Egy gyors orvosi kivizsgálás, és kiderül, hogy a szervezetedet annyira kizsákmányoltad vagy olyan genetikai örökséggel rendelkezel, hogy jóval elhasználtabb a tested, mint az indokolt lenne a kronológiai életkorodhoz képest. A vérnyomásod mennyi? Fogalmad sincs, hogy miről beszélek, vagy naponta ötször méred? Az átlag tempód olyan, mint egy tini nyúlé, vagy már csak a busz után tudsz futni? Öt métert. Azt is csak masszív zihálással körítve.

Hát pszichológiai szempontból hány évet tudhatsz magadénak? Kora negyvenesként a memóriád még teljesen oké? Vagy már a gyerekeid nevét is kevered a házi kedvencekével? (Igaz történet: a kisebbik kutyámat szidtam épp valamiért, és az eb neve helyett a lányom neve jött a számra.) Hetvenes hetvenkedő létedre mennyire megy gyorsan a keresztrejtvényfejtés vagy a fejben összeadás? Bizony, az agyad (illetve azok funkciói) is eltérhetnek az életkorodtól.

És tudom még fokozni az összetettséget! Beszélhetünk társadalmi életkorról. Ma már simán előfordul, hogy egy negyvenes nő kismama, de lehet, hogy nagymama, sőt az is lehet, hogy ifjú házas. Egy nyugdíjas lehet 70 feletti, de elképzelhető, hogy csupán 45 éves. Egy élsportoló harminc körül már kiöregszik a sportágából, de nem ritka a nyolcvan feletti, aktívan dolgozó tudós.

És vajon mennyinek látnak mások? Megvan az az érzés, hogy valakit lenénizel, és kiderül, hogy fiatalabb nálad? És az, hogy tizenéves korunkban már a huszonöt évesek is milyen rettentően-rémségesen vénnek tűntek?

Aztán jön az, hogy lélekben mennyinek érzed magad. A lélek örökifjú, tehát ha magadra gondolsz, akkor az életed során megélt legkedvesebb életkor ugrik be: lelkileg húszéves vagyok (s maradok mindörökre…, csak az a fránya tükör ne mutatna mást…).

A szubjektív életkor pedig azt mutatja meg, hogy hány évesnek érzed magad. Ha nem is tudod precízen meghatározni a számot, de azt bizonyára érzed, hogy fiatalabbnak, idősebbnek érzed magad a kronológiai korodnál, vagy nagyjából ugyanannyinak. Érdekes tény, hogy a magukat fiatalabbnak érző személyek neurobiológiai jellemzői jobbak, vagyis – egyszerűbben szólva – az agyuk jobb állapotban van. Sőt! Ha fiatalabbnak érzed magad a tényleges korodnál, az pozitívabb önértékelést, az élettel való nagyobb elégedettséget, fittebb állapotot jelezhet.[1]

Általában a 65 éves (biológiai) kort tekintik az öregkor belépési pontjának, a késő felnőttkor kezdetének. De az teljesen világos, hogy nem tekinthető ugyanolyan öregnek egy 65 éves meg egy 85 éves. Helyzetük, állapotuk jelentős eltéréseket mutat, e megfontolásból árnyalni kell a képet. Így aztán megkülönböztetünk fiatal öreget (65–74 évesek), idős öreget (75–84 évesek) és legidősebb öreget (85 évesek és idősebbek). Mivel egyre több ember ér meg magasabb életkort, szükségesnek látszik további kategóriák beemelése. A 100 évesnél idősebbek egyre gyakoribbak a népességben, ők a centenáriusok, a náluk is idősebbek (110 évesnél is többek) a szupercentenáriusok.

[1]  Kwak, S. – Kim, H. – Chey, J. – Youm, Y. (2018): Feeling How Old I Am: Subjective Age Is Associated With Estimated Brain Age. Frontiers in aging neuroscience, 10, 168.

Wahl, H. W. – Drewelies, J. – Duezel, S. – Lachman, M. E. – Smith, J. – Eibich, P. – Steinhagen-Thiessen, E. – Demuth, I. – Lindenberger, U. – Wagner, G. G. – Ram, N. – Gerstorf, D. (2022): Subjective age and attitudes toward own aging across two decades of historical time. Psychology and aging.

Westerhof, G. J. – Miche, M. – Brothers, A. F. – Barrett, A. E. – Diehl, M. – Montepare, J. M. – Wahl, H. W. – Wurm, S. (2014): The influence of subjective aging on health and longevity: a meta-analysis of longitudinal data. Psychology and aging, 29(4), 793–802.

1.5. AZ ÉLETKORON TÚL

Ha azt hiszed, hogy az öregedésünket csupán az életkorunk határozza meg, hát sajnálattal azt kell mondanom, hogy nagyon tévedsz, kedves Olvasóm. Mert bizony máshogy öregednek a nők és a férfiak, van eltérés a különböző etnikumok között, befolyásoló tényező, hogy mi (volt) a kenyérkereseted, milyen színvonalon élsz (éltél), mennyire vagy iskolázott és sok egyéb.

Azt már érintettem, hogy a nők miért élnek tovább. Nagyjából ugyanaz az oka annak, hogy a két nem miért fejlődik eltérő módon felnőttkorban: élettani tényezők, elsősorban a nemi hormonok működése okán. De van még egy el nem hanyagolható komponens, ez pedig a társadalmi és kulturális szerep. Az elmúlt évtizedek női mozgalmainak eredményeképpen történtek előrelépések, de a nők ugyanazért a munkáért még mindig kevesebb pénzt kapnak. 2021-ben a nők bruttó órabére átlagosan 12,7%-kal volt alacsonyabb a férfiakénál az Európai Unióban. Luxemburg gyakorlatilag megszüntette a különbséget, és nagyon alacsony a bérszakadék Romániában (3,6%), Szlovéniában (3,8%) és Lengyelországban (4,5%). Ezzel szemben kishazánkban 17,3%-kal kisebb a nők órabére, mint a férfiaké. Hasonló az arány Németországban (17,6%), Ausztriában (18,8%), a legnagyobb különbség Észtországé, 20,5%-kal.[1]

Azt is érdemes megemlíteni, hogy például a felsőoktatásban egészen a mesterképzésig a nők vannak jelen nagyobb arányban, az azt követő tudományos pályafutás magasabb szintjein, a doktori (PhD) képzéstől kezdődően már több férfi található, mint nő. 2019-ben a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagjai között a nők aránya átlagosan 6,2% volt, és egyetlen tudományterületen sem haladta meg a 15%-ot.[2] Nem mondanám kiegyenlített versenynek…

Persze számos oka van a fenti két adatnak, amelyek csupán a jéghegy csúcsát jelentik. Az okok és trendek boncolgatását azonban meghagyom a társadalomtudósoknak, szociológusoknak. Témám szempontjából azonban fontos, hogy világosan lássuk: a klasszikus női szerepek, a hagyományos szellemű nevelés mellett egy haladóbb, ha úgy tetszik feministább, az esélyeket jobban kiegyenlítő nézőpont is megjelenik elvárásokban, életmódban, amely befolyással bír az öregedésre is.

Az öregedés minőségét meghatározó tényezők között említeni kell az etnikai hovatartozást, amely szoros összefüggést mutat a társadalmi-kulturális háttérrel. Az Egyesült Államokban a különböző népcsoportok, afroamerikaiak, latinók (pl. kubaiak, mexikóiak, spanyol nyelvűek), az őslakos indiánok, ázsiaiak eltérő gazdasági-kulturális szokásokkal, szemlélettel rendelkeznek. Az indiánok és az ázsiai származásúak például legendásan tisztelik időseiket, kikérik tanácsukat, elismerik bölcsességüket. Hazai vizekre evezve: legnagyobb kisebbségi csoportunk, a cigányság köztudottan hátrányokkal küzd foglalkoztatási, oktatási, egészségügyi vonatkozásokban. Ennek megfelelően az öregedéshez vezető útjuk általában sokkal rögösebb. Az aluliskolázott, aktív éveikben alulfoglalkoztatott, segély vagy minimálbér után megállapított nyugdíjak, s az ezzel párhuzamosan érkező betegségek kevéssé vetítenek előre boldog időskort. Viszont a család védő, támogató szerepe erőteljesebb.

Már ebből is kiderül, hogy a társadalmi-gazdasági státusz mennyire meghatározó. Magasabb végzettségű emberek általában könnyebben helyezkednek el és boldogulnak magas presztízsű munkakörökben, ahol jobban keresnek, s a magasabb jövedelem minőségibb életmódot asszociál. Jobban odafigyelnek az étkezésre, mozgásra, élénkebb szociális életet élnek, elégedettebbek az életükkel, ami kedvezőbb pszichés állapotra is utal. S persze a fordítottja is igaz: a nehezebb sorsok rosszabb prognózisokkal járnak. Összességében kimondható: magasabb iskolai végzettségűek általában hosszabb és egészségesebb életet élnek, mint az alacsonyabb iskolai végzettségűek.

Még egy metszetet említenem kell, s ez pedig a vallás. A hit vagy a formális vallás sokak számára erőforrást, megküzdési stratégiát, erős támaszt jelent az élet nehézségeiben. Életünk során és annak vége felé is hasznos kapaszkodó lehet.

[1]  Eurostat (2022): Gender pay gap statistics. https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Gender_pay_gap_statistics#Gender_pay_gap_levels_vary_significantly_across_EU

[2]  Lannert Judit – Nagy Beáta (2019): A nők helyzete a magyar tudományos életben. Szociológiai Szemle, 29(4), 63–82.

1.6. AGEIZMUS

Ha már a társadalom szóba került: ahogy a hupikék törpikék élete sem csupán móka és kacagás, úgy az idős embereknek is szembe kell nézniük néhány társadalmi szintű negatív dologgal. Az ageizmus (angolul ageism – ejtsd édzsizm) az a jelenség, amikor csupán az életkoruk alapján egy csoportot vagy személyt leértékelnek, durva általánosításokkal ruháznak fel, illetve uniformizálják őket. Magyarul sztereotipizálás és diszkrimináció. „Vén hülye, mit keres még a volán mögött?” – hangzik el a költői kérdés autóstársaktól, nem a sofőri képességeket, hanem az életkort okolva a – vélt – ügyetlenkedésért. Miközben az összes közlekedési baleset nagyjából 14%-ában voltak vétkesek a 65 év felettiek. És igen, egyetlen 99 év feletti sofőr is okozott balesetet.[1]

Az ageizmus számlájára írható, hogy például az idősebb korosztályt megcélzó reklámok között inkább található műfogsorragasztó, felnőttpelenka, potencianövelő, mintélvezeti cikk vagy utazási kínálat. Egyfelől az az üzenet, hogy egy bizonyos kor felett mindenki egyformán fogatlan, vizeletcsöppentő és – khm… izé… hogy is mondjam… – örömképtelen. Szerintük. Miközben tudjuk, hogy igen eltérő az öregedés folyamata. Másfelől a marketingesek a veszteségeket kiemelve megfeledkeznek a fejlődési előnyökről, a pozitív vonásokról. Az „öreg” szóval leírható jelenség által közhellyé silányítják az idősebb embereket. Mintegy leírva őket. Társadalmunk amúgy is hajlamos gyors, felületes, markáns, de legalább megfellebbezhetetlen ítélkezésre, s az ageizmussal a zsebében meg sem próbálja árnyalni a képet.

A közvélekedés arra is hajlamos, hogy a generációkat összeugrassza. „A fiatalok nem tudnak elhelyezkedni, mert a nyugdíjasok bitorolják a pozíciókat.” „Mi a fenéért kell a nyanyának reggel, iskolakezdés előtt vásárolni menni, mikor egész nap ráér, mi meg rohannánk a gyerekkel?” Ami azért is problémás, mert a különböző generációk együttműködése, kölcsönös támogatása helyett vagy nyíltan ellenségessé, vagy pedig „láthatatlanná” teszi az időseket, simán figyelmen kívül hagyja őket.

Pedig… nem csak a húszéveseké a világ, ahogy dúdoljuk évtizedek óta. A réten mindenki talál virágot, a nap mindenkire egyformán süt. Nem kéne végre elfogadnunk, hogy sokan vagyunk sokfélék, és éppen ettől csodás a világ?

[1]  2022 első kilenc hónapjának adatai. Lencsés Csaba (2022): A férfiak vagy a nők törnek össze több autót, az idősek vagy a fiatalok? Vezess.hu portál, 2022. 03. 01.

2. SIKERES ÖREGEDÉS

Az öregedés – nagyon leegyszerűsítve – az emberi életút egyik mérföldköve, egy fejlődési folyamat állomása. Viszont közismerten az utolsó állomása, ezért nem annyira szoktunk örülni neki. Pedig…

Pedig ÉPPEN azért hordoz potenciált, mert életünk utolsó nagy kalandjának vágunk neki. A végesség gondolata képes végtelen életörömöt generálni. Annak az érzése, hogy kevesebb van előttünk, mint mögöttünk, képes aktivitásra ösztönözni. E gondolatkör eredménye szokott megjelenni a bakancslistánkban: még elmegyek Új-Zélandra (vagy legalábbis Makkoshotykára), megtanulok perzsául (de legalább felfrissítem az angoltudásom), hetente fogok találkozni a barátaimmal, megtanulok nemet mondani. Vagy egy különösen merész elhatározás: puszta kézzel fogom beadni a cicámnak a féreghajtó gyógyszert. Be akarjuk pótolni az elmúlt évtizedek lemondásait, még ki akarjuk hozni a létből, amit csak lehet. Ami fontos számunkra. Hacsak le nem beszéljük magunkat róla. „Én ehhez már öreg vagyok…” „Minek nekem arra a kis időre?” „Az én koromban már ez überciki…” Kérlek, tedd meg magadért, hogy ezeket az ostoba, félelem szülte hiedelmeket elfelejted. Tedd, amit tenni akarsz (és tudsz)! Beépített fékjeid (úgymint neveltetésed, berögzült szokásaid, erkölcsiséged, működő kapcsolati mechanizmusaid, felelősségteljességed, józan eszed) úgysem engednek túl egy normális határon. Nem tudsz teljességgel kifordulni magadból: ahogy eddig sem, most sem leszel gátlástalan, törtető, egoista gonosz, ha egy kicsit magadat helyezed előtérbe. Sok-sok évtized kötelessége, felelőssége nem törlődik ki belőled, akkor sem, ha egy hangyányit jobban figyelsz a magad igényeire. Egyszóval maxold ki a hátralévőt bátran.

Elvégre mit veszthetünk? Csak fogainkat… izé… láncainkat, béklyóinkat. Elhagyhatjuk gúzsba kötő félelmeinket, megszokott köreinket, a komfortzónánkat. Elővehetjük a minden mindegy szabadságát. (Ne aggódj, beépített fékjeid vannak – ahogy az előbb is írtam.) Kit érdekel már, hogy mit szólnak a szomszédok, a rokonok, a külvilág?! (Megjegyzem: eddig sem kellett volna ennek lenni a fő szempontnak.) Akinek a véleménye eddig számított, azt most is meg fogod hallgatni, maximum ezzel együtt döntesz úgy, ahogy.

Az öregedés szakaszának további potenciálja az, hogy már rengeteg tudás, tapasztalat, élmény, érzelem lapul a tudatod mélyén (meg a tudatod alatt is). Már sok mindent láttál, de talán még rá tudsz csodálkozni dolgokra. Óriási tapasztalat birtokában vagy, de a világ még tartogat élményeket. Csak legyen szemed észrevenni. Legyen nyitottság a befogadásához.

Egy szó, mint száz: ha van egy kis szerencséd, megöregedsz. Az igazi kérdés a HOGYAN. Optimális esetben az időskort megelőző életszakaszokban is teljes életet éltél. Fizikailag és mentálisan rendben voltál: szeretettel űzött foglalkozást választottál, amely egzisztenciális biztonságot, személyes örömöt és elégedettséget adott; szerető, elfogadó, támogató közeg vett körül gyerekkorodtól mostanáig; jól alkalmazkodtál a változásokhoz; békében éltél a világgal és magaddal. Lehet, hogy valamelyik terület picit/nagyon deficites volt, de képes voltál ezekkel megküzdeni. Akár győztesen, akár vesztesen kerültél ki ezekből a csatákból, túlélted. Itt vagy. A harcokkal együtt vagy az, aki. Lehet, hogy a küzdelmek megerősítettek. Lehet, hogy gyengítettek. De mind a tieid, érdemes megbarátkozni velük, tanulni belőlük. De legalábbis elfogadni, hogy a te életednek ezek az elválaszthatatlan részei.

Szóval, ahogy eddig csordogált életed patakja, az elég jól előrejelzi azt is, hogy mire számíthatsz a továbbiakban. De – nem győzöm hangsúlyozni – csak a Tízparancsolat van kőbe vésve, minden más módosítható, árnyalható, változtatható. Mit mondasz? Hogy nem olyan könnyű?! Ígérte valaki, hogy könnyű lesz?!

Visszatérek a főmenübe. Eddig éltél, ahogy élhettél, de – remélhetőleg – célod a sikeres öregedés. Nézzük meg, hogy mi a bánatos varangy ez a fura jelzős szerkezet. Sikeres az az öregedés, ahol jelen van az egészséges lelkület és a fizikai korlátokon túllépő életöröm. Más szóval: a változásokhoz pozitív/optimális módon történő alkalmazkodás, amely elfogadja a veszteségeket, a csökkent energiaszintet. Vagyis: bátran élj jól és örömmel, és ne bánkódj azon, hogy lassabb, nehézkesebb vagy.

Az Egészségügyi Világszervezet meghatározása szerint a 60–74 év közöttiek az idősödők, a 75–89 évesek az idősek, a 90 év feletti személyek pedig a nagyon idősek, vagy aggok. Az időskort – biológiai megközelítés szerint – egyértelműen a hanyatlás jellemzi, azonban Erikson fejlődéselmélete óta (emlékszünk a szakaszolására az első fejezetből?) számos pszichológiai elmélet mutat rá az idősödésben rejlő fejlődési lehetőségre, napjainkra megalkotva a sikeres öregség pszichológiai szempontú megközelítését. A „pozitív öregedés a jó biológiai (testi), pszichológiai, szociális és spirituális működéssel jellemezhető állapot, és együtt jár a pszichológiai immunitás és a megküzdési kapacitás átlagon felüli szintjével, valamint a pozitív élményállapotok fenntartását garantáló, az élet praktikáiban eredményes helytállást szavatoló stratégiák hatékony alkalmazására való képességgel.”[1] Huhh, hát jó bonyolult és roppant tudományos mondat, sok kritériumot ölel fel, úgyhogy boncolgassuk tovább a sikeres öregedés mibenlétét.

Az utóbbi néhány évtizedben – az idősödéssel kapcsolatos kutatásokban – a veszteség helyett a hangsúly az életszakasz összetettségére tevődött. Konkrétan arra, hogy nem lehet csak a korlátozottságra, a hátrányokra fókuszálni, hiszen az öregedés ennél lényegesen több mozzanatot hordoz. Ily módon a minőségi évekkel és általános jólléttel leírható öregedést sokféle jelzővel illetik: sikeres, egészséges, optimális. De más fogalmakkal is találkozhatunk, például pozitív öregedés, aktív öregedés, másoknál a produktív öregedés.[2] E sokféle jelzőt a továbbiakban szinonimaként használom, hiszen jelentéstartalmuk csaknem ugyanaz.

Újra és újra kiemelem, hogy az optimális öregedés nem csupán a nemkívánatos testi-élettani változások elkerülését vagy késleltetését jelenti, ennél sokkal többről van szó. A sikeres öregedéshez – akárcsak az élet más fázisaiban – időskorban is a korspecifikus tevékenységeken, a krízisekkel való megküzdésen és az integrált én kialakításán keresztül vezet az út. Lefordítom tudományról magyarra: nem érdemes (nem is szabad!) feladni a napi teendőket, a szívnek-léleknek kedves aktivitásokat, legyen az kártyázás a barátokkal, kertészkedés, kirándulás, olvasgatás, bütykölgetés, akármi. Az élettel járó zökkenők idősebb korban is megtalálnak. A nehézségekkel azonban – talán – már könnyebb szembenézni és úrrá lenni rajtuk, hiszen már annyi mindent láttunk-tapasztaltunk az életben. A létezés rendje szerint néha csatába kell indulni. Sose felejtsd el, kedves Barátom, hogy már rengeteg tudás, megoldás, tapasztalat, erőforrás van a birtokodban. Nem ez lesz az első csata, ahol helyt kell állnod. (Spoiler: És nem is az utolsó.) Úgyhogy ijedtség helyett kotord elő a naftalinból a bátorságodat, porold le a szükséges képességeidet, erődet, és nézz szembe az aktuális krízissel!

Az „integrált én” pedig azt kívánja kifejezni, hogy jól vagy magaddal, minden működéseddel, bátran szembenézel tenmagaddal, felvállalod korlátaidat, gyengeségeidet, ugyanakkor magabiztosan viseled erősségeidet, jól gazdálkodva velük. Minden vélt vagy való hibáddal, tökéletlenségeddel együtt reálisan nézed magad, képes vagy reflektálni magadra. Gondolataid, érzelmeid, viselkedésed összhangban vannak egymással. Békében, barátságban vagy a világgal és magaddal. Jól érzed magad a bőrödben úgy, ahogy vagy. Nyavalyáiddal, betegségeiddel, élethelyzeteddel együtt. Ezen a módon – az egyéni különbségek figyelembevételével – a fizikailag veszteségeket megélő, idősödő ember a saját életminőségét szubjektíven jobbnak élheti meg, mint más, jobb fizikai állapotban lévő személy.

Természetesen a pszichológiában van elméleti megközelítése a sikeres öregedésnek. Több is. Ugorjunk fejest a tudományba és nézzünk néhány jelentős teóriát.

A német Baltes házaspár, Margret és Paul, megkerülhetetlen alakjai a pszichológiai szempontú öregedéskutatásnak. 1990-ben publikált (majd később továbbfejlesztett) tanulmányuk szerint az idősebb egyének is képesek alkalmazkodni az őket ért változásokhoz, a veszteségeiket tudják kompenzálni, s ezek hozzájárulnak ahhoz, hogy elégedettek legyenek az életükkel. E teória központi gondolata, hogy az éltesebbek fókusza nem csupán a hanyatlással való küzdelem, hanem ennél sokkal több: aktívak tudnak maradni (vagy akár új produktivitást elérni), személyes fejlődésük töretlen, képesek nyereségre, pozitív egyensúlyra szert tenni. A modell rugalmasságot sugall, a változásokhoz való minőségi alkalmazkodással. Elméletük a roppant tudományosan hangzó szelekció-optimalizáció-kompenzáció (SOC) nevet kapta. Mégpedig azért keresztelődött erre a névre, mert az alkalmazkodási folyamatot – a szerzők szerint – három tényező szabályozza. Váratlan fordulat, nem?! Az elmélet fókuszában a minden emberi életszakaszra jellemző veszteség és nyereség kettőssége áll. Ehhez képest vizsgálják az említett három dimenzió mentén: