Eljöttek Bagdadba

részlet

Translation entitled „Eljöttek Bagdadba”
© 2013, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: They Came to Baghdad
© 1951 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Barna Miklós
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Barna Miklós, 2013, 2021
© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 725 8

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Bagdadi barátaimnak

1. fejezet

Crosbie százados elégedetten jött ki a bankból, mint aki beváltott egy csekket, és felfedezte, hogy kicsivel több van a számláján, mint gondolta.

Crosbie századoson gyakran látszott, hogy elégedett magával.

Ilyen típusú ember volt. Külsőre alacsony és zömök, az arca meglehetősen vörös, katonás bajsza borzas. Járása enyhén peckes. Meglehet, kissé harsányan öltözködött. Kedvelte a jó sztorikat. Népszerű volt a férfiak körében. Egy vidám ember, hétköznapi, de szívélyes agglegény.

Nem volt benne semmi rendkívüli. Kelet tele van Crosbie-kkal.

Az utcát, amelyen Crosbie százados előbukkant, Bank utcának hívták, nyilvánvalóan azért, mert a város legtöbb bankja ebben az utcában volt.

Bent a bankban hűvös volt és sötét, a levegő kissé dohos. Az alapzajt a háttérben kattogó rengeteg írógép hangja szolgáltatta. Kint a Bank utcán napsütés, örvénylő por és óriási hangzavar. Az autók kitartóan dudáltak, a különféle árusok üvöltöztek. Kisebb csoportok között heves vita dúlt. Egyesek már-már gyilkos dühvel vetették magukat a másikra, de aztán egykettőre kibékültek. Férfiak, fiúk és gyerekek mindenféle fát, édességeket, narancsot, banánt, törülközőt, fésűt, borotvapengét és más válogatott árucikkeket kínálgattak tálcáikon, sebesen róva az utcákat. Az állandó krákogás és köpködés szűnni nem akaró hangjait meg-megszakították az autók és gyalogosok áradata között lovakat és szamarakat hajtó kocsisok szomorú kiáltásai: – Balek! Balek!

Délelőtt tizenegy óra volt Bagdadban.

Crosbie százados megállított egy köteg újsággal rohangászó rikkancsot, és vett tőle egy hírlapot. A Bank utca sarkáról a Rasid út – Bagdad főutcája – felé vette az irányt, mely a Tigris folyóval párhuzamosan szeli át a várost mintegy négy mérföldön keresztül.

Crosbie százados átfutotta a címsorokat, az újságot a hóna alá csapta, majd úgy kétszáz yard után befordult egy kis utcába, onnan pedig egy nagy karavánszerájba. Az udvar túloldalán lévő ajtó bronzkilincsét lenyomva egy irodában találta magát.

Egy elegáns fiatal iraki hivatalnok felállt az írógépétől, és mosolyogva üdvözölte.

– Jó reggelt, Crosbie százados. Mit parancsol?

– Mr. Dakin a szobájában van? Jó, akkor bemegyek.

Bement egy ajtón, aztán föl néhány nagyon meredek lépcsőn, majd végigment egy meglehetősen piszkos folyosón. Bekopogott a folyosó végi ajtón, mely mögül egy hang felelt:

– Jöjjön be!

A szoba magas és csupasz volt. Volt benne egy olajkályha, rajta egy edényben víz; egy hosszú kerevet, mely előtt kicsi dohányzóasztal állt, és egy nagy, igencsak kopott íróasztal. Égett a villany, a szoba a nappali fény elől gondosan el volt zárva. Az elnyűtt asztal mögött egy meglehetősen elnyűtt ember ült. Az arca fáradt, kifejezéstelen volt – egy olyan ember arca, aki nem vitte sokra, és tudja ezt, de már nem érdekli.

A két férfi egymásra nézett, Crosbie vidám volt és magabiztos, Dakin búskomor és kimerült.

– Jó napot, Crosbie. Egyenesen Kirkukból?

A másik bólintott. Gondosan bezárta maga mögött az ajtót. A kopott ajtó rozogának tűnt, de volt egy meglepően jó tulajdonsága: pontosan illett a keretbe, nem voltak rések se rajta, sem pedig alatta.

Hangszigetelt ajtó volt.

Ahogy becsukódott ez az ajtó, mindkét férfi személyisége enyhén megváltozott. Crosbie százados már nem volt annyira agresszív és magabiztos. Mr. Dakin már nem tartotta magát annyira ernyedten, és a viselkedése sem volt már olyan tétova. Ha bárki hallgatózott volna a szobában, meglepve vette volna észre, hogy Dakin a főnök.

– Van valami újság, uram? – kérdezte Crosbie.

– Van – sóhajtott Dakin. Egy irat volt előtte, amelynek a megfejtésén fáradozott. Még két betűt aláhúzott, azt mondta:

– Bagdadban tartják meg.

Aztán egy gyufával meggyújtotta az iratot, és végignézte, ahogy elég. Mikor a papír elhamvadt, ráfújt. A hamu felszállt, majd szétszóródott.

– Igen – mondta. – A megállapodás szerint Bagdadban, jövő hónap huszadikán. „Maximális titoktartás.”

– A bazárban három napja erről beszélnek– mondta szárazon Crosbie.

A magas férfi fáradtan elmosolyodott.

– Szigorúan bizalmas! Keleten semmi sem szigorúan bizalmas, nemde, Crosbie?

– Nem, uram. Ha engem kérdez, sehol semmi sem szigorúan bizalmas. A háború alatt gyakran megfigyeltem, hogy egy londoni borbély többet tud, mint a vezérkar.

– Ez esetben ez nem sokat számít. Ha a találkozót Bagdadban tartják, azt nemsokára nyilvánosságra kell hozni. És akkor kezdődik a mulatság, a mi saját kis mulatságunk.

– Gondolja, hogy megtartják egyáltalán, uram? – kérdezte kétkedve Crosbie. – Tényleg eljön Joe bácsi? – utalt Crosbie tiszteletlenül egy európai nagyhatalom vezetőjére.

– Azt hiszem, ezúttal eljön, Crosbie – mondta elgondolkodva Dakin. – Igen, így gondolom. És ha a találkozó végbemegy, mégpedig hiba nélkül megy végbe, azzal lehet, hogy mindent meg lehet menteni. Csak jussanak valamiféle egyetértésre – tette hozzá, és elhallgatott.

Úgy tűnt, Crosbie még mindig kissé kételkedik.

– Már megbocsásson, uram, de lehetséges egyáltalán bárminemű egyetértés?

– Úgy, ahogy maga gondolja, Crosbie, valószínűleg nem! Ha csak arról lenne szó, hogy találkozik két olyan ember, akik teljesen különböző ideológiákat képviselnek, a szokásos végkifejlet várható: még több gyanakvás és egyet nem értés. De van egy harmadik tényező. Ha igaz Carmichael különös története…

Nem folytatta.

– Bizonyosan nem lehet igaz. Túlságosan is különös történet az, uram!

A másik egy pár pillanatig hallgatott. Nagyon élesen egy feszült, zaklatott arcot látott maga előtt, és egy nyugodt, jellegtelen hangot hallott, mely különös és hihetetlen dolgokat mond. Elismételte magában azt, amit akkor mondott: vagy megbolondult a legjobb, legmegbízhatóbb emberem, vagy… mégiscsak igaz ez a dolog…

Ugyanazon a szomorkás hangon folytatta:

– Carmichael hisz benne. Minden, amit ki tudott deríteni, alátámasztja a feltevését. Oda akart menni, hogy még többet megtudjon… hogy bizonyítékot szerezzen. Hogy bölcs dolog volt-e elengedni, vagy sem, azt nem tudom. Ha nem tér vissza, akkor ez csak egy történet, amit Carmichaeltől hallottam, és amit ő is csak úgy hallott valakitől. Megelégedhetünk ezzel? Nem hiszem. Ahogy maga is mondja, ez egy rendkívüli történet… De ha az emberünk itt lenne Bagdadban huszadikán, és elmondaná a saját történetét, egy szemtanú történetét, és bebizonyítaná…

– Bebizonyítaná? – kérdezte élesen Crosbie.

Dakin bólintott.

– Igen, van bizonyítéka.

– Honnan tudja?

– A megbeszélt rejtjelezést használta. Az üzenet Szalá Hasszánon keresztül érkezett. – Dakin pontosan idézte: – „Egy zabbal megrakott fehér teve átjön a Hágón.”

Némi szünet után folytatta:

– Ez azt jelenti, hogy Carmichael megszerezte, amit akart, de nem sikerült feltűnés nélkül távoznia. A nyomában vannak. Bármelyik utat választja, figyelni fogják, és ami még veszélyesebb, várni fogják: itt. Először a határon. És ha sikerül átjutnia a határon, a követségek és konzulátusok körül lesz egy őrszemlánc. Ezt nézze meg!

Kikeresett valamit az asztalán lévő iratok közül, majd hangosan olvasni kezdett:

– Lelőttek egy autójával Perzsiából Irakba tartó angol utazót: a gyanú szerint útonállók tették. Egy, a hegyekből leutazó kurd kereskedőn rajtaütöttek és megölték. A rendőrök lőttek le egy másik kurdot is, Abdul Hasszánt, akit cigarettacsempészéssel gyanúsítottak. A Rowanduz úton találtak egy holttestet, később azonosították, egy örmény teherautó-sofőr volt. Mindegyikőjükre ráillik nagyjából ugyanaz a személyleírás. Magasság, testsúly, hajszín, testfelépítés, mind megegyezik Carmichael személyleírásával. Ezek biztosra mennek. El akarják kapni. Amint Irakba érkezik, a veszély csak még nagyobb lesz. Egy kertész a nagykövetségen, egy szolga a konzulátusnál, a vasútállomásokon… minden szállodát figyelnek… Mindenhol vannak őrszemeik.

Crosbie felhúzta a szemöldökét.

– Úgy gondolja, uram, hogy ennyire széles körben elterjedt a híre?

– Nincs kétségem efelől. Még a mi köreinkből is kiszivárogtak adatok. Ez a legrosszabb az egészben. Honnan tudhatnám, hogy a másik oldal nem ismeri már rég azokat lépéseket, amiket Carmichael biztonságos Bagdadba juttatásának érdekében hoztunk? A játszma egyik alapvető lépése, mint azt maga is tudja, beépíteni valakit a másik táborába.

– Van bárki, akire gyanakszik?

Dakin a fejét ingatta.

Crosbie felsóhajtott.

– Addig is – mondta – folytatjuk?

– Igen.

– Mi lesz Crofton Lee-vel?

– Beleegyezett, hogy eljön Bagdadba.

– Mindenki eljön Bagdadba – mondta Crosbie. – Ön szerint, uram, még Joe bácsi is. De ha bármi történne az elnökkel, amíg itt tartózkodik, abból nagy baj lesz.

– Semminek sem szabad történnie – mondta Dakin. – Ez a mi dolgunk. Hogy ne is történjen.

Mikor Crosbie elment Dakin görnyedten ült a székén. Félhangon azt suttogta:

– Eljöttek Bagdadba…

Rajzolt egy kört a mappájába, és azt írta alá, hogy Bagdad, aztán felskiccelt egy tevét, egy repülőgépet, egy gőzhajót, egy kis gőzmozdonyt – úgy, hogy mindegyik a kör felé tartott. A mappa szélére felrajzolt egy pókhálót, a pókháló közepébe az Anna Scheele nevet írta. Alá egy nagy kérdőjelet rajzolt.

Aztán fogta a kalapját, és kiment az irodából. Ahogy Dakin végigment a Rasid úton, egy járókelő a kiléte felől érdeklődött egy másiktól.

– Hogy ki ez? Hát Dakin. Az egyik olajcégnél van. Rendes fickó, de nem viszi sokra. Túl fásult. Azt mondják, iszik. Belőle aztán semmi sem lesz soha. A világnak ezen a részén elszántnak kell lenni.

– Látta már a jelentéseket a Krugenhorf-birtokról, Miss Scheele?

– Igen, Mr. Morganthal.

Miss Scheele hűvösen és gyakorlatiasan munkaadója elé csúsztatta a papírokat.

Morganthal olvasás közben felmordult.

– Szerintem megteszi.

– Szerintem is, mindenképpen, Mr. Morganthal.

– Itt van Schwartz?

– A külső irodában várakozik.

Miss Scheele megnyomta az egyik ajtónyitó gombot a hat közül.

– Szüksége lesz még rám, Mr. Morganthal?

– Nem, nem hiszem, Miss Scheele.

Anna Scheele hangtalanul kisuhant a szobából.

Platinaszőke volt, de nem az az elbűvölő szőkeség. Lenszőke haját a homlokából egyenesen hátrahúzva, elegáns kontyban hordta. Fakókék, okos szemével erős szemüveg mögül nézte a világot. Az arcvonásai csinosak, mégis kifejezéstelenek voltak. Nem a szépségével érvényesült a világban, hanem puszta hatékonyságával. A legbonyolultabb dolgokat is meg tudta jegyezni, és jegyzetek nélkül tudta a neveket, dátumokat és időpontokat. Meg tudta szervezni egy nagy iroda munkaközösségét, hogy úgy működjön, akár egy olajozott gépezet. Anna Scheele maga volt a diszkréció, és életereje soha nem lankadt, bár fegyelmezett és visszafogott volt.

Otto Morganthal, a Morganthal, Brown és Shipperke nemzetközi bankvállalat vezetője pontosan tudta, hogy sokkal többel tartozik Anna Scheele-nek, semhogy pénzben ki tudja fizetni. Tökéletesen megbízott benne. A memóriája, a tapasztalata, az ítélőképessége, a hűvös nyugodtsága felbecsülhetetlen érték volt. Magas fizetést adott neki, és fizetett volna többet is, ha Miss Scheele kérte volna.

Anna Scheele nemcsak Mr. Morganthal üzleti életét ismerte részletesen, hanem a magánéletét is. Mikor Mr. Morganthal a tanácsát kérte a második feleségével kapcsolatban, Miss Scheele azt tanácsolta, váljon el, és az ajánlatos tartásdíj pontos összegét is megmondta. Nem mutatta sem együttérzés, sem kíváncsiság semmilyen jelét sem.

Morganthal szerint nem az a fajta nő volt. Azt gondolta, hogy Miss Scheele-nek nincsenek érzelmei, és egyszer sem gondolkodott el azon, hogy vajon mi járhat a fejében. Igazán megdöbbent volna, ha kiderül, hogy Miss Scheele-nek a Morganthal, Brown és Shipperke cég, illetve Otto Morganthal problémáin kívül más is jár a fejében.

Épp ezért nagyon meglepődött, mikor Miss Scheele távozás előtt azt mondta neki:

– Mr. Morganthal, kivennék három hét szabadságot, ha lehetséges. Jövő keddtől számítva.

Morganthal csak bámult rá, miközben nagy nehezen azt mondta:

– Kellemetlen lesz, nagyon kellemetlen.

– Nem hiszem, hogy túl nehéz lenne, Mr. Morganthal. Miss Wygate teljesen alkalmas arra, hogy ellássa a feladatokat. Itt hagyom neki a feljegyzéseimet és minden szükséges utasítást. Mr. Cornwall felügyelheti az Ascher-felvásárlást.

– Csak nem beteg? – kérdezte Morganthal még mindig kissé nehézkesen.

Nem tudta elképzelni, hogy Miss Scheele egyáltalán képes megbetegedni. Még a baktériumok is tisztelték Anna Scheele-t, és békén hagyták.

– Dehogy, Mr. Morganthal. Londonba akarok menni, meglátogatni a nővéremet.

– A nővérét? – Nem tudta, hogy Miss Scheele-nek testvére van. Soha nem jutott eszébe, hogy a titkárnőjének családja vagy bármilyen kapcsolata volna. Miss Scheele soha nem hozott szóba ilyesmit.

És most mégis erről beszél, mintegy mellékesen megemlíti, hogy van egy nővére Londonban. Mikor tavaly ősszel Londonban járt, Miss Scheele elkísérte őt, de akkor nem említett semmiféle nővért.

– Nem tudtam, hogy van egy testvére Angliában – mondta kicsit megbántva.

Miss Scheele halványan elmosolyodott.

– Ó, igen, Mr. Morganthal. A férje angol, a British Museumnál dolgozik. A nővéremnek egy nagyon komoly műtétre van szüksége. Azt szeretné, hogy mellette legyek. El szeretnék menni.

Otto Morganthal látta, hogy Miss Scheele már eldöntötte, hogy megy.

– Jó, rendben van – dörmögte. – Jöjjön vissza, amint tud. Én még ilyen nyugtalan piacot nem láttam. Ez az átkozott kommunizmus. Bármikor kitörhet a háború. Néha azt hiszem, ez az egyetlen megoldás. Az egész ország hemzseg a kommunistáktól. Az elnök meg el akar menni erre a hülye konferenciára Bagdadba. Szerintem az egész előre ki van tervelve. El akarják fogni. Az összes isten háta mögötti hely közül éppen Bagdad!

– Én biztos vagyok benne, hogy megfelelően fogják őrizni – mondta megnyugtatólag Miss Scheele.

– Hát nem elkapták tavaly a perzsa sahot is? Vagy Bernardotte-ot Palesztinában? Ez őrültség, én mondom… őrültség… Bár persze – tette hozzá keményen Mr. Morganthal – az egész világ meg van őrülve.

2. fejezet

Victoria Jones elmélázva üldögélt egy padon a FitzJames parkban. Teljesen átadta magát a gondolatainak – sőt inkább a moralizálásnak – arról, hogy milyen hátránya származhat az embernek abból, hogy a tehetségét nem a megfelelő pillanatban használja fel.

Victoria olyan lány volt, mint a legtöbbünk, voltak jó és rossz tulajdonságai egyaránt. Ami a jó oldalát illeti, nagylelkű volt, melegszívű és bátor. Azt, hogy kalandvágyó volt, lehet érdemnek is tekinteni, de gyarlóságnak is a mai modern időkben, amikor oly nagyra értékelik a biztonságot. Legfőbb rossz tulajdonsága az volt, hogy szeretett hazudozni, ha szüksége volt rá, ha nem. Victoria ellenállhatatlan vonzalmat érzett a fikció iránt – szemben a tényekkel. Folyékonyan tudott hazudni, könnyedén és művészi szenvedéllyel. Ha Victoria késésben volt (ami gyakran előfordult), nem elégedett meg azzal, hogy elmotyogjon valami kifogást a megállt órájáról (ami szintén elég gyakran előfordult) vagy a busz rejtélyes késéséről. Victoria számára vonzóbbnak tűnt azt füllenteni, hogy a busz fő útvonalán egy elszabadult elefánt feküdt keresztbe, vagy hogy egy szenzációs bűncselekmény felderítésében segédkezett a rendőrségnek. Victoria boldogan élt volna egy olyan világban, amelyben tigrisek ólálkodnak a Stranden, és veszélyes banditák szállják meg Tootingot.

Vékony lány volt, nem rossz alakkal, első osztályú lábakkal. Victoria vonásait tulajdonképpen átlagosnak lehetett nevezni. Csinosnak igen, hangsúlyosnak nem. De volt egy különleges tulajdonsága: az egyszerű vonásaival elképesztő arcjátékra volt képes, bárkit tudott utánozni, egy csodálója el is nevezte „gumiarcnak”.

Éppen ez a tulajdonsága volt az, ami most bajba keverte. Victoria gépírónőként dolgozott Mr. Greenholtznak a Greenholtz, Simmons és Lederbetter cégnél, a London közepi Graysholme Streeten. Az unalmas reggelt azzal töltötte, hogy három gépírókollégáját és a kifutófiút egy élénk színészi alakítással szórakoztatta, melyben Mrs. Greenholtz a férje irodájába látogat. Abban a biztos tudatban, hogy Mr. Greenholtz hátrament a jogtanácsosaihoz, Victoria teljesen elengedte magát.

– Mér nincsen nekünk Knole kanapééééénk, apuuus?– kérdezte magas, vinnyogó hangon. – Mrs. Dievtakisnak hupikék szaténosba van. Azt mondod, hogy a pénz az nincsen sok, mi? Na de akkor mér viszed azt a szőke lányt vacsorázni meg táncolni? Óó, azt hiszed nem tudtam? Ha teneked az a lány kell, akkor nekem meg a dívány csupa szilvakékben és arany párnákkal. És ha azt hiszed, beveszem, hogy az egy üzleti vacsora, amiről rúzsfoltos ingbe jössz haza, akkor bolond vagy. Úgyhogy megkapom a Knole díványt, és rendelek egy bundapelerint, naggyon szépet, tisztára olyat, mint az igazi nerc, de nem igazi nerc, viszont nagyon óccsó, jó üzlet…

Kezdetben elragadtatott közönségének hirtelen elpártolása és munkához való azonnali visszatérése arra késztette Victoriát, hogy abbahagyja, és az ajtó irányba forduljon, ahol Mr. Greenholtz állt, és őt nézte.

Victoria képtelen volt bármilyen találó reakcióra, úgyhogy egyszerűen csak annyit mondott:

– Ó!

Mr. Greenholtz felmordult.

Földhöz vágta a kabátját, bement az irodájába, és becsapta az ajtót. Szinte rögtön ezután a berregő két rövidet és egy hosszút berregett. Ez azt jelentette, hogy Victoriát hívatja.

– Ez neked szól, Jonesey – figyelmeztette fölöslegesen egy kollégája, akinek a szeme csillogott a kárörömtől. A többi gépíró rákontrázott:

– Ezt nem úszod meg, Jones! – illetve: – Mehetsz a ringbe Jonesey!

A kifutófiú, az az idegesítő gyerek, meg azzal szórakozott, hogy a mutatóujját elhúzta a torka előtt, közben baljós hangokat is hallatott hozzá.

Victoria magához vette a jegyzetfüzetét és a ceruzáját, és amilyen magabiztosan csak tudott, elindult Mr. Greenholtz irodája felé.

– Hívatott, Mr. Greenholtz? – motyogta üveges tekintettel.

Mr. Greenholtz három egyfontos bankjeggyel babrált, és zsebeiben pennykért kutatott.

– Szóval itt van – állapította meg. – Pont most lett magából elegem, kislány. Mondana nekem egyetlen okot, hogy miért ne rúgjam ki? Kifizetek egy hetet, és maga már itt sincs!

Victoria (aki árva volt) épp nyitotta volna a száját, hogy elmagyarázza, hogy buta viselkedését súlyos operáción áteső anyja állapota okozza, akinek az ő kis fizetésétől függ az élete, mikor ránézett Mr. Greenholtz mogorva arcára, meggondolta magát, és befogta a száját.

– Teljes mértékben egyetértek – mondta őszintén és kedvesen. – Azt hiszem, tökéletesen igaza van, ha érti mire gondolok.

Mr. Greenholtz kissé megdöbbent. Nem volt hozzászokva, hogy akit épp kirúg, helyeseljen és üdvözölje a döntését. Hogy leplezze bosszúságát, válogatni kezdett az asztalán lévő aprópénzhalomban. Még egyszer átnézte a zsebeit is.

– Kilenc pennyvel kevesebb – morogta komoran.

– Sebaj – mondta kedvesen Victoria. – Menjen el moziba, és vegyen rajta édességet.

– Úgy tűnik, bélyeg sincs.

– Nem számít, úgyse írok sose levelet.

– Maga után küldethetem – mondta Mr. Greenholtz különösebb meggyőződés nélkül.

– Hagyja csak. Mit szólna inkább egy ajánláshoz? – kérdezte Victoria.

Mr. Greenholtzot ismét elöntötte a méreg.

– Mi a halálért adnék én magának ajánlást? – kérdezte dühösen.

– Ez a szokás – mondta Victoria.

Mr. Greenholtz fogott egy papírdarabot, és lefirkantott pár sort. Odalökte Victoria elé.

– Na, így jól lesz?

Miss Jones két hónapig dolgozott nálam gyors- és gépírónőként. A gyorsírása pontatlan, és nem tud helyesen írni. Azért távozik, mert lopja a napot.

Victoria elfintorodott.

– Nem valami kedves ajánlólevél – állapította meg.

– Nem is akartam, hogy az legyen.

– Azt hiszem – mondta Victoria –, annyit azért leírhatna, hogy őszinte vagyok, józan és becsületes. Merthogy az vagyok. Esetleg még azt is hozzáteheti, hogy diszkrét vagyok.

– Diszkrét? – üvöltötte Mr. Greenholtz.

Victoria ártatlanul nézett rá.

– Diszkrét – mondta szelíden.

Mr. Greenholtznak eszébe jutott az a sok levél, amit Victoria gépelt le neki, és úgy döntött, hogy jobb az óvatosság.

Visszavette az ajánlólevelet, széttépte, és belekezdett egy újba.

Miss Jones két hónapig dolgozott nálam gyors- és gépírónőként. Általános létszámleépítés miatt távozik.

– Megteszi?

– Lehetne jobb is – mondta Victoria –, de meg.

Hát így esett, hogy Victoria (kilenc penny híján) egyheti fizetésével a táskájában egy padon üldögélt a FitzJames parkban. A háromszögletű park, melyben csenevész bokrok nőttek, egy templom és egy nagy raktárépület között helyezkedett el. Ha nem esett az eső, Victoria gyakran járt ide, hogy a tejbárban sajtos, illetve paradicsomos-salátás szendvicset vegyen, és megebédeljen ebben a vidékies környezetben. Falatozás közben megint azon járt az esze, a mai napon már sokadszor, hogy mindennek megvan a maga ideje és helye – és hogy az iroda abszolút nem megfelelő hely a főnök feleségének kifigurázására. A jövőben vissza kell fojtania magában a vágyat, hogy így dobja fel az unalmas munkahelyi légkört. Addig viszont megszabadult a Greenholtz, Simmons és Lederbettertől, és az a kilátás, hogy új állás után nézhet, kellemes várakozással töltötte el. Victoria mindig boldog volt, mikor munkát keresett. Soha nem lehet tudni, hogy mi minden történhet – gondolta ilyenkor.

Victoria épp az utolsó kenyérmorzsát dobta oda az őt figyelő verebeknek – akik dühösen meg is verekedtek érte –, mikor felfigyelt a pad túlvégében ülő fiatalemberre. Victoria már előbb is észrevette őt, de a jövőjéről való álmodozás túlságosan lefoglalta, hogy gondosabban szemügyre vegye. Amit látott (a szeme sarkából) nagyon is tetszett neki. Jóképű fiatalember volt, szép arcú, de erős állú – a szeme elképesztően kék, és Victoriának az volt az érzése, hogy már jó ideje őt csodálja titokban.

Victoriát semmilyen gátlás nem akadályozta abban, hogy nyilvános helyen szóba elegyedjen egy ismeretlen fiatalemberrel. Kitűnő emberismerőnek tartotta magát, és úgy gondolta, hogy rögtön meg tudja állapítani egy egyedülálló férfiról, hogy megbízhat-e benne.

Victoria fogta magát, és nyíltan rámosolygott a fiúra, mire az úgy reagált, akár a marionettbábu, aminek meghúzták a zsinórját.

– Szia – mondta a fiatalember. – Szép ez a hely. Gyakran jársz ide?

– Szinte mindennap.

– Milyen kár, hogy én viszont csak most vagyok itt először. Amit az előbb ettél, az volt az ebéded?

– Igen.

– Nem hiszem, hogy ez elég lenne neked. Én éhen halnék, ha csak két szendvicset ettem volna. Mi lenne, ha elkísérnélek az SPO-ba1 a Tottenham Court Roadon, és ennénk egy kolbászt?

– Nem, köszönöm, megvagyok. Most nem tudnék többet enni.

Victoria azt hitte, hogy erre a fiatalember majd azt mondja: „Akkor majd máskor” – de nem ezt mondta, hanem felsóhajtott, és bemutatkozott:

– Edward vagyok, téged hogy hívnak?

– Victoria.

– Vajon miért egy vasútállomásról neveztek el a szüleid?

– Nem csak a vasútállomást hívják Victoriának – jegyezte meg Miss Jones –, Victoria királynő is van ám.

– Izé, igen. Mi a vezetékneved?

– Jones.

– Victoria Jones – ismételte Edward, a név hangzását próbálgatva. Megrázta a fejét. – Nem illik össze a kettő.

– Teljesen igazad van – mondta Victoria érzéssel. – A Jenny sokkal jobban hangzik: Jenny Jones. A Victoriához meg valami rangosabb illene. Victoria Sackville-West példának okáért. Ilyen név kell az embernek. Amit ízlelgetni lehet.

– Hozzáragaszthatnál valamit a Joneshoz – mondta Edward együttérzőn.

– Bedford Jones.

– St. Clair Jones.

– Lonsdale Jones.

Edward ránézett az órájára, és felkiáltott, ezzel megszakítva a kellemes játékot.

– Rohannom kell vissza a hülye főnökömhöz… izé… hát te?

– Nekem nincs munkám. Ma reggel rúgtak ki.

– Ó, igazán sajnálom – mondta Edward valódi együttérzéssel.

– Hát, inkább ne sajnáld, mert én egy cseppet se bánom. Egyrészt, könnyen szerzek másik munkát, másrészt, kifejezetten vicces volt.

Tovább késleltetve Edward munkába indulását, Victoria érzékletesen előadta a reggeli jelenetet, és ismét eljátszotta Mrs. Greenholtzot, amit Edward roppantul élvezett.

– Victoria, ez egyszerűen csodás volt – mondta –, színpadon lenne a helyed.

Victoria elégedett mosollyal hálálta meg a bókot, majd megjegyezte, hogy Edward jobban teszi, ha rohan, ha nem akarja, hogy őt is kirúgják.

– Valóban… és én nem kapok olyan könnyen munkát, mint te fogsz. Jó neked, hogy ilyen jó gépírónő vagy – mondta Edward irigykedve.

– Hát, igazából nem vagyok az – ismerte be Victoria –, de szerencsére manapság még a legpocsékabb gépírónők is találnak valamilyen munkát. Ha máshol nem, hát valami oktatási vagy segélyszervezetnél. Azok nem tudnak sokat fizetni, úgyhogy felveszik az olyanokat is, mint én. Én legjobban a tudományos munkát szeretem. Ezek a szakkifejezések amúgy is olyan ijesztőek, hogy nem kell szégyenkezni, ha nem tudod őket helyesen leírni, mert mások sem tudják. Te mit dolgozol? Gondolom, nemrég szereltél le valahonnan. A légierőtől?

– Eltaláltad.

– Vadászpilóta?

– Ez is talált. Baromi rendesek velünk, hogy keresnek nekünk munkát, meg minden, de az a helyzet, hogy nem vagyunk valami eszesek. A légierőnél ugyebár nem kellett sok ész. Engem beraktak egy irodába egy csomó akta közé, és számolnom meg agyalnom kellett, úgyhogy elegem lett. Amúgy is teljesen hiábavalónak tűnt az egész. Szóval ez van. Elég lehangoló az a tudat, hogy teljesen alkalmatlan vagy.

Victoria együttérzéssel bólogatott, Edward pedig keserűen folytatta.

– Nincs visszaút. Nem vagyok képben. A háború alatt még minden rendben ment… az ember tette a maga dolgát… én például még „kiváló repülős” keresztet is kaptam… de most… akár világgá is mehetek.

– De hát lennie kellene…

Victoria nem folytatta. Nem tudta szavakba önteni abbéli meggyőződését, hogy azokra a képességekre, amelyek elegendők voltak egy „kiváló repülős” kereszt megszerzéséhez, 1950-ben is van kereslet.

– Elég lehangoló – folytatta Edward –, mármint az, hogy nem értek semmihez. Na de… muszáj lelépnem… de figyelj… nem bánnád, ha… mármint nem lenne pofátlanság a részemről… esetleg megengednéd, hogy…

Victoria meglepve vette észre, hogy Edward irulva-pirulva egy fényképezőgépet vesz elő.

– Rettenetesen szeretnék csinálni rólad egy képet. Tudod, holnap Bagdadba utazom.

– Bagdadba? – kiáltott fel Victoria leplezetlen csalódással.

– Igen. Mármint, sajnos, igen. Ma reggel még örültem neki… sőt ezért vállaltam el a munkát… hogy kijussak ebből az országból.

– Miféle munka ez?

– Elég szörnyű. Kultúra… költészet meg ilyenek. Bizonyos dr. Rathbone a főnököm. Egy csomó írása megjelent, monoklija van, azzal vizslatja az embert. Szenvedélyesen rajong a kultúráért, és széles-e világon terjeszteni akarja. Könyvesboltokat nyit távoli helyeken… most éppen Bagdadban. Shakespeare és Milton műveit fordíttatja arabra, kurdra, perzsára és örményre, ezeket árulja. Ami szerintem elég vicces, mert a British Council is nagyjából ugyanezt csinálja mindenütt. Hát ez van. Így legalább van munkám, úgyhogy nem panaszkodom.

– Tulajdonképpen mi a munkád?

– Hát, tömören összefoglalva, én vagyok az öreg bólogató jánosa és mindenese. Megveszem a jegyeket, lefoglalom a szobákat, kitöltöm a papírokat az útlevelekhez, ellenőrzöm az összes szörnyű kis verseskönyv csomagolását, rohangálok ide-oda-amoda. Aztán ha már ott vagyunk, elvileg jópofiznom kell… mint valami dicsőséges ifjúsági mozgalom… minden nemzet együtt a kulturális fellendülésért. – Edward hangja egyre melankolikusabb lett. – Igazából elég szörnyű, nem?

Victoria nem igazán tudott vigaszt nyújtani.

– Na szóval – mondta Edward –, csak ha tényleg nem gond… egyet profilból és egyet szemből… A mindenit, ez csodás!

A fényképezőgép kettőt kattant, és Victoriáról sugárzott az a fajta elégedettség, amelyet az a fiatal nő érez, aki tudja, hogy jó benyomást keltett az ellenkező nem egy vonzó tagjában.

– Az viszont nagy kár, hogy pont akkor kell elutaznom, amikor megismertelek – mondta Edward. – Megfordult a fejemben, hogy hagyom a fenébe… de, azt hiszem, így az utolsó pillanatban már nem lehet… ennyi papírmunka, vízum meg miegyéb elintézése után. Az nem lenne túl szép dolog, nem?

– Talán nem lesz olyan rossz, mint hinnéd – vigasztalta Victoria.

– Ne-em – mondta kételkedve Edward. – De az a vicc – tette hozzá –, hogy érzésem szerint ez az egész ügy egy kicsit gyanús.

– Gyanús?

– Igen. Kamu. Ne kérdezd, miért. Nem tudom megindokolni. Néha van ilyen érzése az embernek. Egyszer már éreztem így magam a motorolaj miatt. Aggódni kezdtem miatta, és igaz, ami igaz, egy csavaralátét be volt szorulva a sebváltóba.

A műszaki kifejezések ugyan érthetetlenek voltak Victoria számára, de a lényeget megértette.

– Szóval úgy gondolod, hogy Rathbone szerepet játszik?

– De nem tudom, hogy milyet. Úgy értem, borzasztó nagy tekintélye és tudása van, és mindenféle körökbe bejáratos, érsekekkel meg egyetemi dékánokkal bratyizik. Nem, ez csak egy megérzés, úgyhogy idővel majd kiderül. Viszlát. Bárcsak te is jöhetnél.

– Bárcsak – helyeselt Victoria.

– Mit fogsz csinálni?

– Elugrok a St. Guildric ügynökséghez a Gower Streeten, és új munka után nézek – mondta Victoria szomorúan.

– Viszlát, Victoria. Partír szé murír ön pő2 – tette hozzá Edward erős angol akcentussal. – Ezek a francia pofák tudják, mit beszélnek. Az angolok meg összevissza locsognak arról, hogy a búcsú édes bánat… a hülye szamarak.

– Viszlát, Edward, sok szerencsét.

– Nem hiszem, hogy valaha is gondolsz majd még rám.

– Pedig fogok.

– Te teljesen más vagy, mint az összes többi lány, akikkel valaha találkoztam… remélem, hogy… – az óra negyedet ütött, és Edward felszisszent. – A pokolba… rohannom kell…

Sebesen távolodott, majd elnyelte a londoni forgatag. Két jól elkülöníthető gondolat járt Victoria fejében, ahogy elmélázva ott maradt a padon.

Az egyik gondolat Rómeó és Júlia körül forgott. Úgy érezte, hogy ő és Edward olyasféle helyzetben vannak, mint ez a boldogtalan pár, ámbár Rómeó és Júlia valószínűleg sokkal emelkedettebb hangnemben fejezték ki érzelmeiket. Az alapfelállás Victoria szerint mégis ugyanaz volt. Találkozás, azonnali vonzalom… frusztráció… két szerető szív, melyeket elválasztottak egymástól. Egy vers emléke jutott az eszébe, amit a dajkája gyakran szavalt neki:

Jumbo azt mondta Alíznak: szeretlek,
Alice azt válaszolta: nem hiszek neked.
Hogyha igaz lenne, hogy ennyire szeretsz,
nem az állatkertben lennék, hanem Amerikában, veled.

Csak ki kell cserélni Amerikát Bagdadra, és már stimmel is!

Victoria végül fölállt, leporolta a morzsákat a szoknyájáról, és fürgén kisétált a FitzJames parkból a Gower Street irányába. Két döntést hozott: az egyik eldöntött kérdés az volt, hogy (csakúgy, mint Júlia) szereti ezt a fiatalembert, és meg akarja szerezni.

A második döntése az volt, hogy mivel Edward nemsokára Bagdadban lesz, az egyetlen dolog, amit tehet, hogy szintén Bagdadba utazik. Ezután a gyakorlati megvalósításon kezdett járni az esze. Afelől, hogy döntése kivitelezhető, kétsége sem volt. Victoria optimista és erős jellemű lány volt. Hogy a búcsú édes bánat volna, annyira sem hitte, mint Edward.

Valahogy – mondta magában – muszáj eljutnom Bagdadba!

Jegyzetek

1Sausage, Pepper and Onions – kolbász, paprika és hagyma, akkori gyorsétteremlánc.

2Partir c’est mourir un peu (francia): „Elmenni olyan, mint egy kicsit meghalni”.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0