Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

I. FEJEZET A hús nyomán

II. FEJEZET A nőstényfarkas

III. FEJEZET Az éhordítás

MÁSODIK RÉSZ

I. FEJEZET. A fogak csatája

II. FEJEZET A barlang

III. FEJEZET. A szürke farkaskölyök

IV. FEJEZET. A nagyvilág fala

V. FEJEZET. A hús törvénye

HARMADIK RÉSZ

I. FEJEZET. A tűzcsinálók

II. FEJEZET. A szolgaság

III. FEJEZET. A száműzött

IV. FEJEZET Az istenek nyomán

V. FEJEZET A szerződés

VI. FEJEZET. Az éhínség

NEGYEDIK RÉSZ

I. FEJEZET. Saját fajának ellensége

II. FEJEZET. Az őrjöngő isten

III. FEJEZET A gyűlölet uralma

IV. FEJEZET A lerázhatatlan halál

V. FEJEZET A rettenthetetlen

VI. FEJEZET. Hogyan kell szeretni?

ÖTÖDIK RÉSZ

I. FEJEZET Hosszú utazás

II. FEJEZET A délvidéken

III. FEJEZET Isten országában

IV. FEJEZET. A faj hívó szava

V. FEJEZET. Az alvó farkas

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jack London

FARKASVÉR

fordította:
Dobosi Pécsi Mária

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-606-5 EPUB
ISBN 978-963-559-607-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1906

az elektronikus kiadás az 1922. évi
magyar nyelvű változat alapján készült

a borító Alfred Jan Kowalski (1849 – 1915) Wilk
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Régi vágyam teljesedett, midőn ez a könyv magyar fordításban megjelent és örömmel tölt el, hogy ennek létrejöttében nekem is szerény részem lehetett.

Jack London írásaival a háború alatt, hosszú angol internáltságomban ismerkedtem meg, s most, midőn újra olvasom, életem ezen sivár és szenvedésteljes, de mégis értékes szakaszának emlékei elevenednek fel lelkemben. Emlékembe tolul az Isle of Man-i «Fekete város», hol 30–40.000 társammal, csöndes, fásult emberekkel együtt róttam a kitaposott mezsgyét a tövises drót mentén, körbe-körbe, napról-napra, végeszakadatlanul. Újra érzem a tábor keserű füstjét, mellemre nehezedik Man-sziget nehéz köde s hallom a tábor fölött sikló sirályok vijjogását. Szemem találkozik a szuronyos őrök hideg, érzéketlen tekintetével s látom társaim megtört, bágyadt szemeit. Köszöntöm őket a tábor szokásos, szomorú üdvözlésével «Meddig még?» s ők visszaköszönnek nekem.

Újra elvonulnak emlékezetemben az éhséges esztendők, a tőzegvágás és kőtörés fáradalmai, az ötéves számkivetettség minden testi és lelki gyötrelme. Igen, és az örömei is, midőn munkás nap után, fáradtan végighevertem a tengerparton, sütött a nap s pacsirta dalolt a tőzegmező fölött. Vagy midőn hosszú szünet után újra levelet hozott hazulról a posta.

A hála érzetével gondolok arra a támaszra, amit Jack London könyvei nyújtottak nekem ezekben az ínséges időkben. Mindennapi társaim lettek az ő regényalakjai: a kemény élés hősei: a küzdők: a telivérek. Akik nem ismerik az utolsó szalmaszálat. Kik a küzdelemben, ha buktak, mosolyogva kelnek fel újra. Kiknek szótárában nincs: csüggedés. Kikben mindig marad még egy rúgás. A telivérek. Kiknek világnézete az erőteljes és egészséges, sokszor nyers, de mindig tiszta életakarás.

Jack London sok nagyszerű könyve között nekem a Farkasvér (White Fang) a legkedvesebb. Most is ez az erőforrásom, ha néha csüggedés fenyeget. Lelkem egész melegével ajánlom azoknak a szeretetébe, kiknek támaszra van szükségük, kik mostan, sajnos, oly sokan vannak Magyarországon.

Budapesten, 1922 március havában.

tasnádi Juhász Kálmán

ELSŐ RÉSZ

I. FEJEZET
A hús nyomán

Sötét lucfenyőerdő állott mogorván a befagyott folyó mindkét oldalán. A minapi szél megfosztotta a fákat fehér dérruhájuktól s ezek most, mintegy egymásnak hajolva, sötéten és vésztjóslóan állottak a hunyó világitásban. Mérhetetlen csend uralkodott a tájon. A tájék maga volt az elhagyatottság, élettelen és mozdulatlan, oly kietlen és hideg, hogy szelleme már nem lehetett a szomorúságé sem. Valami nevetés bujkált benne, nevetés, mely borzasztóbb volt a szomorúságnál is, nevetés, mely örömtelen volt, mint a szfinx mosolya, nevetés, mely hideg volt, mint a fagy és mintegy része a csalhatatlanság bősz marconaságának. Az örökkévalóság uralkodó és érthetetlen bölcsessége nevetett az élet hiábavalósága és az élet erőlködései felett. A Vadon volt, az a bősz, dermedt szívű Északi Vadon.

De mégis volt itt élet szerte a földön, dacos, csak azért is élet. Lent, a befagyott vízmederben egy farkaskutya-fogat küszködött. A kutyák durva prémbundáját belepte a dér. Leheletük párája megfagyott a levegőben, amint kigőzölgött szájukon és gomolyogva ülepedett bundájukra, jégkristályokat alkotván. A kutyákon bőrheveder volt s bőristráng kötötte őket a szánhoz, amelyet húztak maguk után. A szánnak nem volt talpa. Erős nyírfakéregből készült és egész alapjával a havon feküdt. A szánkó eleje fölfelé csavarodott, mint egy tekercs, hogy letapossa és lenyomja -6- a hó áradatát, mely mint egy hullám elborította a szánt. A szánon, jó erősen megkötözve, hosszú, keskeny, téglaalakú láda volt. Még más holmi is volt a szánon. Takarók, egy fejsze, egy kávésbögre, egy serpenyő, de mindenen uralkodott, a legtöbb helyet elfoglalva, a hosszúkás, keskeny, téglaalakú láda.

A kutyák előtt, bő hócipőiben, vesződött egy ember. A szán hátuljánál egy második. A szánon, a ládában feküdt egy harmadik ember, akinek vesződsége örökre elmúlt, – egy ember, akit a Vadon legyőzött, megvert s aki eztán nem mozdul és nem küszködik többé soha. A Vadon nem szereti a mozgást. Az élet maga is sérti a Vadont, mert az élet: mozgás s a Vadon arra törekszik, hogy elpusztítsa a mozgást. Kihajtja a nedveket a fákból, hogy megdermedjenek hatalmas szívük mélyéig. De legvadabbul és legborzasztóbban üldözi a Vadon az embert, összetöri és maga alá tiporja, – az embert, aki az élet legnyugtalanabbja és aki örökös lázadásban él ama gondolat ellen, hogy minden mozgásnak a mozgás megszűnésében kell végződnie.

De a szán előtt és mögött, meg nem felemlítve és rettenthetetlenül, küszködött az a két ember, aki még nem volt halott. Testüket prém és lágyan cserzett bőr borította. Szempillájukat, arcukat, szájukat úgy belepték megfagyott leheletüknek kristályai, hogy vonásaik nem voltak kivehetők. Ez olybá tette őket, mintha kísérteties álarcot öltöttek volna, egy kísérteties világ lakói valami szellem temetésénél. De ez álarc alatt mégis emberek voltak, áthatolóban az elhagyatottság, gúny és csend eme földjén, apró kalandorok óriási kalandokra hajlandóan, nekivetve magukat egy világ hatalmának, mely olyan idegen, ellenséges és élettelen volt, mint a tér végtelensége.

Minden szó nélkül haladtak, lélegzetükkel takarékoskodva. Köröskörül csend volt, csaknem érezhető és tapintható csend, mely úgy ránehezedett elméjükre, mint ahogy a mély víz több atmoszférányi nyomása ránehezedik a búvár testére. Rájuk nehezedett a véghetetlen pusztaság súlyával és a megmásíthatatlan végzet erejével. Behatolt elméjük legkisebb zugába is, kipréselve onnan, mint szőlőből a mustot, minden hamis lelkesedést, emelkedettséget és túlságos önbecsülést, amig végre látták, hogy mily végesek és kicsinyek, parányok és porszemek, gyönge képességekkel és csekély bölcsességgel mozogva a vak erők és elemek titáni játékában.

Óra, óra után múlt. A rövid, naptalan nappal gyönge fénye hunyóban volt, mikor gyönge kiáltás hallatszott a mozdulatlan levegőben. A kiáltás felszállt magasra gyors rohanással, míg elérte legmagasabb hangját, ahol megmaradt lüktetőn és feszülve, aztán lassan elhalt. Egy elveszett lélek siráma lett volna, ha nem hallatszik ki belőle valami szomorú szilajság és éhes, mohó vágy. Az elöl haladó férfi hátrafordította fejét, míg szeme nem találkozott a hátul baktató férfiéval. És aztán, a hosszúkás ládán keresztül, bólintottak egymás felé.

Egy másik kiáltás hasította a levegőt tűhegyszerű élességgel. Mindkét ember tudta, honnan jön a hang. A hátuk mögül jött, valahonnan a hópusztaságból, melyen ép az imént jöttek keresztül. Egy harmadik kiáltás válaszolt, ez is a hátuk mögül és balra a második kiáltás helyétől.

– Ezek utánunk jönnek, Bill, – mondta a férfi, aki a szánkó elején haladt.

Hangja rekedten és valószínűtlenül hangzott s érezhető erőlködéssel beszélt.

– Kevés a hús, – felelt a másik. – Napok óta nem láttam nyúl nyomát.

Ezután nem beszéltek, bár fülük figyelte az elnyújtott kiáltásokat, melyek egyre felelgettek egymásnak a hátuk mögül.

A sötétség beálltával a kutyákat egy csomó lucfenyőhöz vezették a folyó partján és tábort ütöttek. A koporsó, a tűz mellett, szolgált asztal és szék gyanánt. A farkaskutyák egy csomóban a tűz túlsó oldalán civakodtak, morogtak egymás között, de nem mutattak hajlandóságot arra, hogy elcsavarogjanak a sötétbe.

– Úgy látszik, Henry, ezek nagyon is közel húzódnak a tűzhöz, – magyarázta Bill.

Henry a tűz felé hajolva és a kávésbögrét egy darab jéggel a tűz fölé állítva, bólintott a fejével. Nem szólt egy szót sem, míg el nem foglalta helyét a koporsón és enni nem kezdett.

– Tudják, hol vannak biztonságban, – mondta. – Inkább ők esznek, semhogy őket egyék. Ezek a kutyák okos dögök.

Bill rázta a fejét. – Nem hiszem, hogy azok.

Pajtása kíváncsian nézett rá. – Most mondod életedben először, hogy nem okosak.

– Henry, – szólt Bill s elgondolkozva rágta a babot, ami vacsorájuk főfogása volt, – láttad, hogy marakodtak a kutyák etetéskor?

– Jobban, mint máskor szoktak, – hagyta rá Henry.

– Hány kutyánk van, Henry?

– Hat.

– Jó, Henry… – Bill elhallgatott egy pillanatra, hogy mondanivalója nagyobb jelentőségűnek tűnjék fel. – Amint mondtam, Henry, hat kutyánk van. Hat halat vettem elő a tarisznyából. Egy halat adtam minden kutyának és mégis, Henry, egy kutyának semmi sem jutott.

– Rosszul számoltál.

– Hat kutyánk van, – ismételte a másik szenvedélytelenül. Hat halat vettem elő. Félfülűnek nem jutott. Aztán vettem ki a tarisznyából még egyet s azt adtam neki.

– Csak hat kutyánk van, – mondta Henry.

– Henry, – szólt ismét Bill, – nem mondom, hogy mind a hét kutya volt, de én hétnek dobtam halat.

Henry felhagyott az evéssel s a tűzön keresztül pillantva, megszámolta a kutyákat.

– Most csak hatan vannak, – mondta.

– A hetedik elszaladt a havon keresztül, – felelte nyugodt biztonsággal Bill. – Heten voltak, tudom.

Henry sajnálkozva nézett rá, aztán megszólalt:

– Nagyon örülnék, ha már túl lennénk ezen a kiránduláson.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Bill.

– Úgy, hogy ez a koporsó itt nagyon is ránk nehezedik és hogy te már kisérteteket látsz, Bill.

– Én is gondoltam már erre, – válaszolta Bill komolyan. És épp ezért, mikor a hetediket láttam megfutamodni, a hóra néztem és megláttam a nyomait is. Aztán megolvastam a kutyákat, hatan voltak. A nyomok még most is ott vannak a hóban. Ha látni akarod, megmutathatom.

Henry nem felelt. Hallgatva evett, míg végre befejezte lakomáját s tetejébe megivott még egy csésze kávét. Megtörölte a száját a keze fejével s megszólalt:

– Hát azt gondolod, hogy az a hetedik…

Szomorúan dacos, hosszú, jajgató kiáltás tört elő valahonnan a sötétből s félbeszakította szavát. Elhallgatott, hallgatódzott, azán kezével a hang irányába mutatott:

– … azok közül való?

Bill rábólintott. – Akármi legyek, ha nem az. Nem vetted észre, milyen lármát csaptak a kutyák?

Kiáltás kiáltás után hangzott, hosszan felelgetve, fölverve s valóságos pokollá téve az erdő csöndjét. Köröskörül minden irányból fölhangzott a kiáltás s a kutyák félelmükben összeverődtek s oly közel húzódtak a tűzhöz, hogy szőrük megperzselődött a nagy hőségben. Bill megrakta a tüzet s pipára gyújtott.

– Bökd ki, amit mondani akarsz, – szólt Henry.

– Henry… – és Bill elgondolkozva szívta pipáját, mielőtt tovább beszélt volna, – Henry, arra gondoltam, mennyivel boldogabb ő, mint amilyen te, vagy én valaha is leszünk.

Lefelé tartott hüvelykujjával a harmadik emberre mutatott, aki abban a ládában feküdt, melyet ők székül és asztalul használtak.

– Te meg én, Henry, ha megdöglünk, beérjük annyival, ha egy csomó követ raknak ránk, hogy a kutyák ki ne ássák a testünket.

– De nekünk nincs se pénzünk, se rokonságunk, se semmi egyebünk, ami neki mind volt, – szólt Henry. – Nem kívánhatjuk, hogy holtunk után ily messzire elszállítsanak.

– Amit nem értek, Henry, az az, hogy egy ilyen legény, mint ez is itt, aki lord, vagy mi a csuda a hazájában s akinek sohse fájt a feje ennivaló, vagy a gúnya miatt, mi az ördögnek jött ez ide kínlódni, tülekedni az Isten háta mögé. Ez az, amit nem értek, Henry.

– Elélhetett volna száz esztendeig is, ha odahaza marad, – hagyta rá Henry.

Bill szóra nyitotta a száját, de aztán meggondolta a dolgot s beszéd helyett a sötétségre mutatott, mely falként övezte őket köröskörül. A vak sötétségben semmiféle alakot nem lehetett látni, csak egy pár szem fénylett feléjük tüzesen, mint az eleven parázs. Henry fejével egy második, aztán egy harmadik pár szemre mutatott. Fénylő szemek gyűrűje vette körül a tábort. Néha-néha egy-egy pár szem megmozdult, vagy eltűnt, hogy egy pár perc múlva újra megjelenjék.

A kutyák nyugtalansága növekedett s a hirtelen félelem áradatában, eszeveszetten menekültek a tűz innenső oldalára, csúszva-mászva, összekuporodva az emberek lábainál. A tolongásban az egyik kutya fölfordult s a tűz szélire esett s fájdalmában és félelmében ugatott, mikor égett bundájának szaga betöltötte a levegőt. Ez a mozgás arra indította a szemek gyűrűjét, hogy nyugtalanul megmozduljanak egy pillanatra és visszahúzódjanak egy kicsit, de újra letelepedtek, amint a kutyák elcsendesedtek.

– Henry, milyen szerencsétlenség, hogy kifogytunk a töltényekből.

Bill elszitta a pipáját és segített Henrynek kiteregetni a szőrméből való ágyat és takarókat azokra a fenyőágakra, melyeket még vacsora előtt fektettek a hóra. Henry nyögött s kezdte kifűzni őzbőrcipőit.

– Hány töltényünk maradt?

– Három, – volt a felelet. – De bár volna háromszáz. Majd megmutatnám ezeknek…

Dühösen rázta öklét a fénylő szemek felé és őzbőrcipőjét a tűz elé állította.

– Szeretném. – folytatta, ha ez a nagy hideg alábbhagyna. Már két hete, hogy ötven fokon alul van és szeretném, ha sohasem indultam volna el erre az útra. Nem szeretem ezt az egész mindenséget, igy, ahogy van. Valahogy rosszul érzem magamat. S ha már benn vagyok a kívánságokban, kívánom, bár már túl lennénk ezen a dolgon s ott ülnénk mind a ketten a Mac Gurry-erősségben és játszanánk cribagget, az ám. Ez az, amit kívánok.

Henry nyögött s bebujt az ágyába. Már szundikált, mikor pajtása hangja felébresztette.

– Mondd, Henry, azt a hetediket, amelyik idejött és egy halat elkapott, mért tűrték meg a kutyák maguk között? Mért nem marták ki? Ez az, ami megzavar.

– Ugyan, ne törd annyit a fejedet, – volt az álmos válasz. – Még eddig sohse voltál ilyen. Feküdj le, aludd ki magadat és holnap olyan vidám leszel, mint a pinty. A gyomrod savanyú, ez az, ami megzavar.

A két ember aludt, mélyen lélegezve, egymás mellett a közös takaró alatt. A tűz és a villogó szemek szorosabb gyűrűbe húzódtak a tábor körül. A kutyák egy csomóba verődtek a félelemtől, néha-néha fenyegetőleg morogva, amint egy-egy pár szem nagyon is közelre bátorkodott. A lárma oly nagy lett, hogy Bill felserkent. Óvatosan kimászott az ágyból, hogy Henryt föl ne zavarja és megrakta a tüzet. Amint a tűz fellángolt, a szemek gyűrűje is tágult. Bill pillantása az összeverődött kutyákra esett. Hihetetlenül megdörzsölte a szemét s jobban megnézte őket. Visszamászott a takaró alá.

– Henry, – szólalt meg. – Oh, Henry.

Henry nyöszörgött, amint felébredt.

– Mi bajod megint?

– Semmi bajom nincs. Csakhogy megint heten vannak. Most számoltam meg őket.

Henry nyögött egyet, jelezve, hogy tudomásul vette a dolgot, aztán egy horkolással ismét mély álomba merült.

Reggel Henry ébredt föl elsőnek s ő volt az, aki kihúzta pajtását az ágyból. A nappal még messze, még három órányira volt, noha már hat óra múlt s Henry a sötétségben elkészítette a reggelit, mialatt Bill összegöngyölte a takarókat s előkészítette induláshoz a fogatot.

– Mondd, Henry, – szólalt meg hirtelen, – hány kutyánk is van nekünk?

– Hat.

– Nem jól tudod, – jelentette ki Bill diadalmasan.

– Megint hét? – kérdezte Henry.

– Nem, csak öt. Egy elszaladt.

– A pokolba is! – kiáltott Henry mérgesen s abbahagyta a főzést, hogy megszámolja a kutyákat.

– Igazad van, Bill, – mondta végre. – Fatty elszökött.

– Pedig úgy ment, mint az olajozott istennyila, ha egyszer nekiindult: még a pora se látszott.

– Nincs szerencsénk, – mondta Henry. – Fogadok, hogy a farkasok élve falták fel s ugatott még akkor is, mikor lecsúszott a torkukon. Hej, az átkozottak!

– Mindig buta egy dög volt, – mondta Bill.

– Akármilyen buta volt is, olyan buta kutya nincs, amelyik öngyilkos tudna lenni. – Végignézett a fogat megmaradt kutyáin s bírálóan szemügyre vette mindenik állat feltűnő tulajdonságát. – Fogadok, hogy ezek között nincs olyan buta!

– Bottal se lehetne őket a tűztől elkergetni, – bólintott rá Bill. – Mindig mondtam, hogy Fatty nem tisztességes kutya.

Ez volt a sirfelirata egy kutyának az északföldi utakon, sok kutyáé, sok emberé még ennél is szegényesebb.

II. FEJEZET
A nőstényfarkas

Miután megették a reggelit s a hitvány tábori felszerelést a szánkóra kötözték, a két férfi hátat fordított a barátságos tűznek s nekiindult a sötétségnek. Egyszerre felharsantak a kiáltozások, mohó, kegyetlen és szomorú kiáltások, kiáltások, melyek hívogattak és felelgettek egymásnak a hidegségen és sötétségen keresztül. A két férfi hallgatott. Kilenc óra tájban világosodni kezdett. Tizenkét órakor a déli ég alja rózsaszínűig világosodott, míg a délponton álló nap és az északi világ közé lépő föld durva tömege észak felé szürke árnyékot vetett.

A rózsaszínű ég hamar elhalványult. A nap gyönge fénye délután háromig tartott, aztán ez is kihunyt s a sarki éjszaka halotti leple elterült az elhagyott és hallgatag tájon.

Amint a sötétség leszállt, a zsákmányért való üvöltés hangjai jobbról, balról s hátuk mögül közelebb hallatszottak, oly közelről, hogy a kutyák megremegtek a félelemtől s egy-egy rövid időre vad rettegés fogta el őket.

Egy ilyen ijedelem vadulása után, miközben a kutyákat a nyomba visszaigazították, Bill megszólalt.

– Bárcsak találnának valami vadat, mennének másfelé s hagynának bennünket békében.

– Nagyon ránehezednek az ember lelkére, – felelte Henry résztvevően.

Nem is beszéltek többet, míg tábort nem ütöttek.

Henry a tűz fölé hajolt és egy darab jeget tett a babbal telt fazék bugyborékoló vizébe, mikor egy csapás zuhanását, Bill kiáltását és a fájdalom éles, vonító kiáltását hallotta a kutyák közül. Felegyenesedett, épp idejében, hogy lássa, mint tűnik el a havon keresztül valami fekete tömeg a sötétség védelme alatt. Aztán látta Billt a kutyák között állva, félig diadalmasan, félig kétségbeesetten és elcsüggedve, egyik kezében egy vastag botot, másik kezében egy napon szárított lazac féltestét és farkát tartva.

– Elkapta a felét, – jelentette Bill, – de abban a percben én is adtam neki egyet a szeme közé. Hallottad, hogy vonított?

– Milyenforma volt? – kérdezte Henry.

– Nem láthattam. De négy lába volt, meg szőre, meg szája és olyan volt, mint akármelyik kutya ezek közül.

– Szelíd farkas lehetett, azt hiszem.

– Átkozottul szelíd lehet, hogy idejön etetés idején, a maga lazacáért.

Ezen az éjszakán, mikor megvacsoráztak és a hosszúkás ládán ülve szívták pipájukat, az izzó szemek gyűrűje még szorosabb körben övezte őket, mint azelőtt való nap.

– Bárcsak találnának ezek a dögök egypár szétszaggatni való jávorszarvast s hagynának bennünket békében, – mondta Bill.

Henry morgott egyet, nem épp résztvevően, s egy negyedóráig hallgatva ültek egymás mellett, Henry a tűzbe meredve s Bill a szemek gyűrűjét nézve, mely izzott a sötétben, közvetlenül a tűz világa körül.

– Csak minden baj nélkül eljussunk Mac Gurry-erődbe, – kezdte megint.

– Hagyj föl a kívánságokkal meg a sopánkodással, – tört ki Henry mérgesen. – A gyomrod savanyú. Ettől nyöszörögsz. Kapj be egy kanál szódát, attól mindjárt jobban leszel és kellemesebb társalgó is egyúttal.

Reggelre kelve Henry szörnyű istenkáromlásra ébredt: Bill káromkodott. Henry könyökére támaszkodott és nézte, mint áll Bill a kutyák között, a megrakott tűz mellett, karját fenyegetőleg fölemelve s arca eltorzulva a szenvedélytől.

– Halló! – kiáltott Henry, – mi az már megint?

– Frog megszökött, – volt a felelet.

– Csak nem.

– Mondom, hogy igen.

Henry a takarók közül a kutyákhoz ugrott.

Megszámolta őket gondosan, aztán ő is szidta Billel együtt a Vadon hatalmait, melyek megint megfosztották egyik kutyájuktól.

– Frog volt a legerősebb valamennyi között, – jelentette ki Bill.

– És nem is volt buta, – tette hozzá Henry.

Ez volt két nap alatt immár a második sirfelirat.

Szomorú reggelijük volt, aztán a megmaradt négy kutyát befogták a szánba. A nap csak olyan volt, mint a megelőző. A férfiak szó nélkül törtettek a megfagyott Világon keresztül. A csendet nem törte meg semmi, csak követőik kiáltása, követőiké, akik láthatatlanul egyre a nyomukban voltak. Délután közepe felé, mikor az éjjel már leszállóban volt, az üldözők és kiáltozásaik, szokás szerint, még közelebb merészkedtek, a kutyák izgatottak voltak, megrémültek s rémületük rohamaiban összekuszálták a gyeplőszárakat, ami még jobban elkedvetlenítette a férfiakat.

– Ehun-e, – szólt Bill ezen az estén, elégülten szemlélve saját művét, – ez majd itt tart benneteket, bolond kutyák!

Henry abbahagyta a főzést, hogy ő is láthassa ezt a csodát. Bill nemcsak kipányvázta, hanem indián szokás szerint még botokkal is megkötözte a kutyákat. Minden kutya nyaka köré bőrnyaklót erősített. Ehhez a nyaklóhoz, oly közel, hogy a kutya nem érhette el és nem haraphatta el fogaival, vastag négy vagy öt láb hosszú botot kötött. A bot másik végét bőrszíjjal egy földbe erősített cölöphöz kötötte. A kutya nem haraphatta el a nyakánál levő botvégre kötött szíjat s a bot nem engedte, hogy elharapja a másik végére kötött bőrszíjat.

Henry helybenhagyóan bólintotta meg a fejét.

– Ez a szerkezet az egyetlen, ami visszatarthatja Egyfülűt. Úgy harapja el a bőrt, mint a kés, csakhogy felével rövidebb idő alatt. Holnap reggel mind itt lesznek, kutyabajuk se lesz.

– Meghiszem azt, – bizonykodott Bill. – Ne igyak holnap reggel kávét, ha holnap egy is hiányzik közülük.

– Mintha csak tudnák, hogy nincs töltényünk, amivel elpusztíthatjuk őket, – mondta lefekvéskor Henry, az izzó szemgyűrűre mutatva, mely szinte körülzárta őket. Ha egy pár golyót küldhetnék közéjük, mindjárt jobban tudnák a becsületet. Minden éjszaka közelebb jönnek. Takard csak el a tűz világát a szemed előtt és nézz merőn oda – ott! Látod ott azt a dögöt?

Egy kis darabig a két ember azzal mulatott, hogy a tűzvilág körén túl a homályos alakok formáit nézegette. Ha szigorúan és sokáig néztek oda, ahol egy pár szemgolyó izzott a sötétben, az állat alakja homályosan előtűnt a feketeségből. Néha még azt is láthatták, hogy mozog egyik-másik alak időről-időre.

A kutyák közt támadt hangra lettek figyelmesek a férfiak. Egyfülű gyors, mohó vinnyogást hallatott és botját megfeszítve neki-nekirugaszkodott a sötétségnek, néha-néha dühöngő kísérleteket téve, hogy a botot fogaival szétharaphassa.

– Nézz oda, Bill, – suttogta Henry.

A tűzfény teljes világánál alattomos oldalmozgással siklott el egy kutyaforma állat. A gyanakvás és merészség keverékével lépegetett, óvatosan lesve az embereket s figyelmét a kutyákra összpontosítva. Egyfülű egész hosszában kifeszítette pányváját a betolakodó felé és mohó vággyal szűkölt, vinnyogott.

– Ez a bolond Egyfülű nem igen fél, – szólt Bill.

– Egy nőstényfarkas, – suttogta Henry és most már tudom, hogy tűnt el Fatty és Frog. Ez a falka csalogatója. Elcsábítja a kutyát, a falka megrohanja és felfalja.

– Henry, gondoltam valamit, – szólt Bill.

– Mit gondoltál?

– Azt gondoltam, hogy ez volt az, amelyiket én a bottal elvertem.

– Az nagyon lehet, – felelte Henry.

– És még azt is meg akarom mondani, hogy ez a farkas milyen jól tudja a táborbeli szokásokat. Ez különös és nem is lehet Istentől való.

– Biztos, hogy többet tud, mint amennyit egy becsületes farkasnak tudnia kell. Egy farkas, amelyik etetés idején bejön a táborba, az sokat láthatott, hallhatott.

– A vén Villannak volt egy kutyája, – szólt Bill hangosan gondolkodva, – amék farkasokhoz szegődött. Én tudhatom, mert én lőttem ki a falkából egy jávorszarvas-legelőn, valamivel Little Stick fölött. A vén Villan sirt, mint egy gyerek. Azt mondta, nem látta már három esztendeje. Azóta mindig a farkasokkal volt.

– Azt hiszem, Bill, most eltaláltad. Ez a farkas kutya, amelyik már nem egyszer evett halat ember kezéből.

– És ha tehetem, ebből a farkasból, amelyik kutya, nemsokára kutyák eledele lesz. Nem szabad elveszítenünk több állatot.

– Csak három töltényünk van, – ellenkezett Henry.

– Majd várok biztos lövésre, – volt a felelet.

Reggel Henry felszította a tüzet és megfőzte a reggelit, cimborája horkolásának kisérő zenéje mellett.

– Olyan édesdeden aludtál, – szólt Henry, mikor kihúzta Billt a takarók alól, hogy reggelihez hívja, – nem volt szívem, hogy felkeltselek.

Bill enni kezdett nagy álmosan. Észrevette, hogy csészéje üres és kinyújtotta kezét a kávésbögréért. De a bögre kartávolságon túl volt a Henry oldalán.

– Mondd, Henry, – szólt szelíden korholó hangon, – nem felejtettél el valamit?

Henry körülnézett nagy gondossággal, aztán megrázta a fejét. Bill feléje tartotta üres csészéjét.

– Ma nem kapsz kávét, – jelentette ki Henry.

– Csak nem futott tán ki? – kérdezte aggódva Bill.

– Nem.

– Azt hiszed talán, hogy ártana az emésztésemnek?

– Nem.

Bill arcát a harag vérhulláma öntötte el.

– Akkor hát igazán kíváncsi vagyok, miért nem akarsz nekem kávét adni?

– Spanker megszökött, – felelte Henry.

Minden sietség nélkül, mint aki hozzászokott a szerencsétlenséghez, Bill elfordította a fejét, hogy megszámolja a kutyákat.

– Hogy történt? – kérdezte apatikusan.

Henry vállat vont.

– Nem tudom. Hacsak Egyfülű nem rágta el a szíját. Ő maga nem tehette, annyi bizonyos.

– Átkozott dög. – Bill komolyan és lassan beszélt, hangjában nyoma sem volt annak a haragnak, ami benne dúlt. – Nem tudta kiszabadítani önmagát, kiszabadította hát Spankert.

– No, Spankernak már semmi baja sincs. Azóta már nyugszik húsz, szanaszét szaladgáló éhfarkas beleiben, – ez volt Henry gyászbeszéde az utolsó elveszett kutya fölött. Igyál egy kis kávét, Bill.

Bill ellenkezve rázta a fejét.

– No, igyál, – biztatta Henry, fölemelve a kávésbögrét

Bill félretolta a csészéjét.

– Akármi legyek, ha iszom. Azt mondtam, nem iszom, ha egy kutya is hiányzik a csomóból – és nem is iszom.

– De igazán nagyon jó kávé, – csábítgatta Henry.

De Bill makacs volt s csak nyelte a száraz falatokat s nem öblítette le egyébbel, mint Egyfülűre szórt, elnyomott szitkaival és átkozódásaival.

– Estére megkötöm őket úgy, hogy egyik ne érje el a másikat, – szólt Bill, mikor újra nekiindultak az útnak.

Alig haladtak száz yardnyira, mikor Henry, aki elől haladt, lehajolt és fölszedett valamit, ami hócipőjéhez ütődött. Sötét volt, nem láthatta, mi az, de megérezte a tapintásból. Hátrafelé dobta, hogy az ismeretlen valami a szánkóra esett, onnan lecsúszott és megakadt Bill hócipőjében.

– Jó lesz az esti kötözködéshez, – szólt Henry.

Bill egy kiáltást hallatott. Ez volt minden, ami Spankerből megmaradt: a bot, amellyel ki volt pányvázva.

– Megették szőröstől-bőröstől, – jelentette ki Bill. – A bot oly csupasz, mintha lehántották volna, még a bőrszíjat is lerágták mind a két végéről. Fene éhesek ezek Henry, meglátod, bekapnak engem is, téged is, mielőtt az utunk véget ér.

Henry dacos ellenkezéssel nevetett. – Ezen az úton még nem kergettek meg a farkasok. De mentem én már különb veszedelmeken is keresztül és lám, mégis itt vagyok. Több kellene ide, mint ez a pár alkalmatlan dög, hogy végezzen velem, Bill, kedves fiam!

– Nem tudom, nem tudom, – mormogta Bill vésztjóslóan.

– Majd megtudod, ha minden baj nélkül eljutunk Mac Gurrybe.

– Nem hiszek én már semmiben, – makacskodott Bill.

– Beteg vagy, ez az oka mindennek, – jelentette ki Henry fölényesen. – Kinin kellene neked, majd kapsz is, amint elérünk Mac Gurrybe.

Bill elégedetlenül morgott egyet erre a diagnózisra, aztán hallgatásba merült. Ez a nap is olyan volt, mint a többi. Kilenc órakor kivilágosodott. Tizenkét órakor a látóhatár rózsaszínű lett a láthatatlan naptól, aztán a fény szürkülni kezdett s három órával később leszállt az éj.

Épp akkor történt, mikor a nap hasztalan erőlködött, hogy felkapaszkodjék a láthatár széle fölé, hogy Bill előszedte a puskát a szánkó kötelei alól.

– Vigyázz, Henry, míg én elmegyek egy kicsit széjjelnézni.

– Jobb volna, ha itt maradnál, – ellenkezett Henry. – Csak három töltényünk van és közben Isten tudja, mi történhetik.

– Ki nyöszörög most, – kérdezte Bill diadalmasan.

Henry nem felelt, fáradtságosan haladt tovább, gyakran visszapillantva a szürke magányosságba, melyben barátja elveszett a szeme elől. Egy órával később, hála a kerülőknek, melyet a szánkó kénytelen volt megtenni, Bill megérkezett.

– El vannak szóródva szerte s a nyomunkban vannak, – mondta Bill, – s egyúttal vadra is leskelődnek. Látod, mondtam, hogy ezek biztosak felőlünk, de tudják, hogy még várniok kell, míg megkaphatnak s azalatt megesznek mindent, amit elől-utól találnak.

– Azt mondod, hogy ezek azt gondolják, hogy biztosak felőlünk! – vetette ellene Henry.

De Bill nem hallgatott reá. – Láttam egy párat közülük. Borzasztó soványak. Bizonyosan nem ettek egy falatot se hetek óta, kivéve Frogot, Fattyt és Spankert; és annyian vannak, hogy ez a félfogukra is kevés lehetett. Nagyon-nagyon soványak. A bordájuk kiáll, mint a deszka, a hasuk oda van száradva a gerincükhöz. Ugyancsak dühösek, mondhatom. Majd megvesznek az éhségtől, meglátod!

Pár perccel később Henry, aki most a szánkó mögött haladt, lassú, figyelmeztető füttyöt hallatott. Bill megfordult, körülnézett, aztán nyugodtan megállította a kutyákat.

A szánkó háta mögött, a legutolsó hajlásból kibukkanva, teljes célt mutatva, tulajdon azon a nyomon, melyet csak az imént hagytak hátra, egy bundás, ösztövér alak lépegetett. Orrát a szánkónyom felé tartotta és különös, oldalgó, erőtlen tartással lépegetett. Ha a szánkó megállt, ő is megállt, fölfelé tartva fejét, s kitartóan nézte a fogatot és orrlyukai rángatóztak, mikor megszimatolta az emberek és kutyák szagát.

– Egy nőstényfarkas, – mondta Bill.

Otthagyta a kutyákat, melyek lefeküdtek a hóba s hátrament barátjához s ketten együtt nézték ezt a különös állatot, mely napok óta követte nyomukat és elpusztította kutya-falkájuk felét.

Vizsgálódó kutatás után az állat egy pár lépéssel közeledett. Ez a közeledés egypárszor ismétlődött, úgyhogy az állat alig volt száz yardnyira tőlük. Itt megállt, fölfelé tartott fejjel, szorosan egy csomó lucfenyő mellett, szemével és szaglásával tanulmányozva a figyelő férfiak fölszerelését. Valami különös sóvárgással figyelte őket, akár egy kutya, de sóvárgásában semmisem volt a kutya ragaszkodásából. Olyan sóvárgás volt ez, melyet az éhség nevelt, oly kegyetlen sóvárgás, mint a tulajdon tépőfogai és könyörtelen, mint maga a hideg.

Nagyobb volt, mint egy közönséges farkas. Sovány, kiaszott formái azt mutatták, hogy ez az állat egyike a legnagyobbaknak fajának példányai között.

– Megvan két és félláb a válla magasságáig, – magyarázta Henry. – És fogadok, hogy a hossza nem sokkal kevesebb öt lábnál.

– Különös színe van, – kritizálta Bill. – Sohse láttam még rőt farkast. Mintha csak cinóberrel festették volna be.

Az állat éppen nem volt cinóbervörös. Bundája igazi farkasbunda. Uralkodó színe a szürke, melyben bujkált valami gyönge-vöröses árnyalat, árnyalat, mely eltűnt, itt elővillant, ott elhalványult, ami inkább olyan volt, mint valami hamis káprázat, most szürke, határozottan szürke, aztán itt-ott megint halvány nyoma valami bizonytalan vörösségnek, melynek nincs határozott neve.

– Akármi legyek, ha nem olyan, mint egy nagy szánkóhúzó hámos kutya, – mondta Bill. – Nem csodálkoznék, ha egyszerre csak megcsóválná a farkát.

– Halló, te! kutya te, gyer ide! – kiáltott, – gyere ide, akárhogy hívnak is!

– Nem is fél tőled, – nevetett Henry.

Bill fenyegetőleg rázta kezét a farkas felé és hangosan kiáltozott, de az állat semminemű félelmet nem mutatott. Az egyetlen változás, mely észrevehető rajta, az élénkség növekedése volt. Még mindig az éhség kegyetlen sóvárgásával nézte őket. Ez a két ember hús volt az ő szemében s ő éhes volt s ha merte volna, legjobb szeretett volna rájuk rohanni és megenni őket.

– Nézd csak, Henry, – szólalt meg Bill, öntudatlanul halkitva hangját amiatt, amit mondani akart, – három töltényünk van, az igaz, de ez halálbiztos lövés lenne. Nem lehet eltéveszteni. Három kutyánkat elpusztította, ideje volna végezni vele. Mit gondolsz?

Henry bólintott. Bill óvatosan csúsztatta ki a puskát a szánkó kötelékei alól. A puska már csaknem a vállán volt, de sohse jutott el oda. Mert abban a pillanatban a nőstényfarkas oldalt ugrott az útból, be a lucfenyő-csoport mögé és eltűnt a szemük elől.

A két ember egymásra meredt, Henry hosszasan és megértően füttyentett.

– Tudhattam volna, – korholta Bill önmagát, amint a puskát helyére tette. – Ha már a farkas a táborba merészkedik, hogy a kutyákkal együtt egyék, ismeri a lőszerszámot is. Mondom neked, Henry, ez a dög okozta minden szerencsétlenségünket. Hat kutyánk volna három helyett, ha ez a dög itt nem lábatlankodik. De azt is mondom, Henry, majd megmutatom én még ennek a dögnek. Ahhoz nagyon is okos, hogy nyílt helyen lelőjem, de én túljárok az eszén és agyonlövöm lesből, ez olyan igaz, mint ahogy Bill a nevem.

– Nehogy messzire elkóborolj ezért, Bill, – intette a társa. – Ha a falka megtámad, az a három töltés annyi, mint három ordítás a pokolban, a dögök átkozottul éhesek s ha egyszer rád rohannak, meg is kapnak, Bill.

Ezen az éjszakán korán tábort ütöttek. Három kutya sem olyan gyorsan, sem oly hosszú ideig nem tudta húzni a szánt, mint hat s a kimerülés látható jelei mutatkoztak rajtuk. Korán le is feküdtek, miután Bill előbb utánanézett, hogy a kutyák olyan távolságban legyenek egymástól, hogy egymás szíját el ne rághassák.

De a farkasok mind merészebbek lettek s az emberek többször felriadtak álmukból. A farkasok oly közel bátorkodtak, hogy a kutyák szinte magukon kívül voltak a félelemtől s a tüzet újra meg újra meg kellett rakni, hogy a kalandor rablókat minél biztosabb távolságban tarthassák maguktól.

– Hallottam tengerészektől, hogy a cápák utánaúsznak a hajónak, – kezdte Bill, mikor visszamászott a takarók alá, egy ilyen tűzrakás után. – A farkasok szárazföldi cápák. Jobban értik a mesterségüket, mint mi, Henry. Nem azért járnak a nyomunkban ennyi ideig, mert ez jót tesz az egészségüknek. Azért járnak, hogy megkapjanak bennünket. Biztosak benne, hogy megkapnak bennünket, Henry.

– Annyi, mint ha már meg is kaptak volna, ha igy beszélsz, – válaszolt Henry élesen. – Ha egy ember azt mondja, hogy elveszett, már el is veszett. Téged félig már meg is ettek, ha igy beszélsz.

– Megettek ezek már különb embereket, mint te, meg én, – felelt Bill.

– Ugyan, hallgass már, egész beteggé teszel a nyöszörgéseddel.

Henry mérgesen fordult az oldalára s meg volt lepve, hogy Bill haragjának semmi hasonló mozdulattal nem adja jelét. Bill nem szokott máskor igy tenni, a gúnyoló szavak mindig könnyen felingerelték. Henry sokáig gondolkozott ezen, mielőtt elaludt volna s mikor szempillái leragadtak s elszunnyadóban volt, ez a gondolat forgott még egyre elméjében:

– Semmi kétség. Bill borzasztóan dühös. Holnap reggel ki kell őt békítenem.

III. FEJEZET
Az éhordítás

Ez a nap szerencsésnek ígérkezett. Nem tünt el egy kutya sem az éj folyamán és a két férfi nekiindult a csöndnek, sötétségnek és hidegnek olyan szívvel, mely csaknem könnyűnek volt mondható. úgy látszott, Bill elfelejtkezett előző esti balsejtelmeiről és még tréfálkozott is a kutyákkal, mikor azok az útnak valami zökkenős részén felborították a szánt.

Rettenetes fölfordulás volt. A fölfordult szán egy fatörzs és egy nagy szikla közé szorult s ki kellett fogniuk a kutyákat, hogy eligazíthassák a gabalyodást. A két férfi a szán fölé hajolt s próbálta helyrerándítani, mikor Henry észrevette, hogy Egyfülű eloldalgott.

– Egyfülű! ide! – kiáltott fölegyenesedve s a kutya felé fordult.

De Egyfülű nekirontott a hónak, mély lábnyomokat hagyva maga után. Ott, a hóban, a szánkó vágta csapáson ült a nőstényfarkas és várakozott reá. Amint Egyfülű a farkashoz közeledett, egyszerre óvatos lett. Gyorsasága óvatos, tetszelgő közeledéssé változott, aztán a kutya egyszerre megállt. Óvakodva, kétkedően és mégis sóvárogva nézte a farkast. Az mintha ránevetett volna: rávicsoritotta, inkább kedveskedve, mint fenyegetően, fehér fogait. Egy pár lépést tett Egyfülű felé játékosan, aztán egyhelyben maradt.

Egyfülű is közeledett, még mindig gyanakodva és óvatosan, fülét, farkát hegyezve, fejét magasra tartva.

A farkas orrához akarta dörzsölni az orrát, de a nőstényfarkas játékosan és csalogatóan ugrott vissza. Valahányszor Egyfülű közeledett, a nőstényfarkas mindannyiszor hátraugrott. Lépésről-lépésre csábította az emberi társaság biztonságából. Egyszer, mintha valami homályos figyelmeztetés merült volna fel elméjében, Egyfülű hátrafelé fordította a fejét s visszanézett a felfordult szánra, fogatbeli társaira s a két emberre, aki egyre hívta őt.

De bármilyen figyelmeztetés is élt elméjében, azt mind elzavarta a nőstényfarkas, aki most feléje közeledett, orrát szimatolta egy röpke pillanatra s Egyfülű közeledésére újra elkezdte csábitó visszavonulását.

Ezalatt Billnek eszébe jutott a puskája. De az mélyen lent volt a fölfordult szánkó alatt s míg Henry segítette a rakományt helyrerakni, Egyfülű és a nőstényfarkas nagyon is közel voltak egymáshoz s a távolság nagyon is nagy volt ahhoz, hogy megkockáztathassa a lövést.

Későn bánta meg Egyfülű a tévedését. Mielőtt még tudhatták volna, miért, a két férfi látta, hogy Egyfülű megfordul s hanyatt-homlok rohan feléjük. És akkor, derékszögben rohanva a szánnyom felé és elvágva Egyfülű útját, egy tucat sovány és szürke farkas rohant a havon keresztül. Ebben a pillanatban a nőstényfarkas tartózkodása és játékossága eltűnt. Egy horkantással Egyfülűnek ugrott. Egyfülű ellökte őt a vállával és útja el lévén vágva, irányt változtatott és körbefutott, hogy visszatérhessen társai közé. Mind több és több farkas tűnt elő és csatlakozott az üldözőkhöz. A nőtényfarkas egy ugrásnyira haladt Egyfülű mögött és végig megtartotta ezt a távolságot.

– Hová mégy? – kérdezte hirtelen Henry s társa karjára tette kezét.

Bill lerázta magáról. – Nem tűröm tovább, – mondta. – Nem kapják meg Egyfülűt, ha addig élek is.

Puskával a kezében az úttal határos bozótba vette be magát. Világos volt, hogy mi a szándéka. A szánkót annak a körnek középpontjául véve, melyet Egyfülű megtenni kényszerült, Bill úgy gondolta, hogy elérheti e körnek egy pontját és megelőzheti az üldözőket. Lőfegyverrel az oldalán, teljes napvilágnál, talán elijesztheti a farkasokat és megmentheti a kutyát.