BAUER BARBARA

MOST ÉLSZ!

A szerző korábbi kötetei

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 568 5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Én tudtam azt, hogy nem tart örökké semmi,

nekünk is egyszer búcsúzni kell.

Előre készültem rá, hogy ne fájjon úgy,

hogy majd könnyű szívvel menjek el…

Prológus

A hold fénye megtört a kristályokon, szétszóródott az üvegen, eltüntetve az éles kontúrokat. A kint rekedt hideg jégvirágokat rajzolt az ablakra, amelyek reggel, a hajnal perceivel versenyezve, majd olvadozni kezdenek és eltűnnek, mint a korábbi pillanat, mint az egykori álmok, mint a boldogság. Távolinak tetszett a karnyújtásnyira kirajzolódott kép.

Péternek egy gyerekkori emlék villant be, mintha csak a fények vetítették volna elé. Elmosolyodott. Milyen régen történt, akkor és most, és mindaz, ami közötte volt, csak úgy elillant, mintha csupán egy pillanatig tartott volna.

Minden nyugodt volt. A lélegzet, a gondolat, de még a szívverés is. Ebben a késői órában már a város felől sem törte meg semmi a csendet. A lányok aludtak, szuszogásuk beleveszett az éjszaka sötétjének némaságába.

– Azt hittem, alszol – suttogta Péter.

– Már nem – fordult Edit az éjjeliszekrény felé. Először az órára vetett egy pillantást, aztán felkapcsolta a kislámpát, ami hirtelen vakító fénnyel árasztotta el a szobát. – Mindjárt éjfél – tette hozzá. Nem volt a hangjában szemrehányás, még csak csodálkozás sem. Mégis, Péter megborzongott, úgy érezte, meg kell szólalnia. Válaszolni egy fel nem tett kérdésre. De helyette csak egy sóhaj szakadt fel belőle, ami a másik szemében felért néhány szóval.

Péter újra az ablakra nézett. A jégvirágok, ahogy most bentről elárasztotta őket az olvasólámpa fénye, már másként festettek. Ismét megjelentek a kontúrjaik, aprólékos rajzolatuk vonzotta a tekintetet. Szirmaik közt nem akadt két egyforma, mégsem lehetett csupán egyet kiválasztani közülük, mint a legszebbiket. Mind egyedi volt, egyszersmind tökéletes. Az éj homályában születtek, ahogy leszállt a köd, és sötétségbe borult a város, és hideg szépségként ragyogtak, mintha örökké így maradna minden. Pedig az örökké nem létezik. Péter újra és újra erre a megállapításra jutott.

– Mici sokáig fent volt – szólalt meg Edit kis idő múlva. – Meg akarta mutatni a füzetét. Azt mondta, apunak látnia kell a hatalmas piros pontot.

– Reggel megnézem, mielőtt elmegy a suliba.

– Az jó lesz – bólintott az asszony, aztán a férjére nézett. – Három napja kapta.

Nem szóltak, csak nézték egymást.

– Sajnálom, én… – Péter feltolta a le sem csúszott szemüvegét, mint mindig, ha nyugtalan volt, aztán halkabban folytatta. – Megírtam, hogy hosszú lesz. Közben egy fellépés is volt, és még mindig nem végeztünk a felvételekkel sem.

– Megírtad, tudom, ott volt a kredencen. Ott szokott lenni. Apró üzenetek, ahogy Mici nevezi. És amikor meglátja a cetlidet, lekonyul a szája.

– Sajnálom.

– Én is.

Megint csend. Szavak nélküli beszélgetés.

– Dorka ma oltást kap, be kell vinnem a doktornőhöz – szedte össze magát Edit. – Lenne egy-két dolog itthon, amit elintézhetnél. Persze, ha ráérsz – tette hozzá.

– Még nem fejeztük be – kezdte Péter, de azonnal meg is bánta. – De nem baj, reggel elvisszük Micit a suliba, utána Dorkát oltásra, aztán hazahozzuk Mamikának, és megebédelünk valahol, mit szólsz? – Péter úgy helyezkedett, hogy szemben legyen a feleségével, és még a kezét is megfogta. A tekintetét kereste. – Ketten.

Edit nem válaszolt azonnal. A férje arcát fürkészte. Talán nyomokat keresett, dalok, dalszövegek nyomát. Amelyek néhány napja még a nappaliban hevertek szerteszét.

Azon a napon Péter nem volt otthon, a lakásban rendetlenség uralkodott, a szokásos alkotás utáni állapot. Hetek óta tartó állapot. Náluk nem a hintőpor illata terjengett, nem szétszórt játékok és száradó pelenkák hányódtak mindenütt, hanem papírosok, kották, dalszövegek, kiürült üvegek és teli hamutálak. Ezeket készült eltüntetni Edit, amikor a kezébe akadt Mici rajza. Leült a zongoraszékre, nézegette a sok-sok virágot és a mosolygó napot. Már éppen a Mici rajzai stószhoz tette volna, amikor megfordította. A férje jellegzetes betűi sorjáztak előtte.

Edit leült a zongoraszékre, és olvasni kezdte. Kérlek, szabadíts meg a szorongásoktól. Segíts át az önvád bűvkörén. Szabadíts meg a szorongásoktól! Hogy a szívhangokat tisztán halljam én. Néhány napja már hallotta ezt a dalt, hallgatta, ahogy a férje énekelte, átszellemülten, könyörgő hangon, magányosan. Aztán beszélgettek.

Leeresztette a papírt. Észre sem vette, hogy kiesik a kezéből, és már a lábánál hever, Mici vidám rajzával felfelé. Csak órákkal később vette fel a földről, miután minden mást eltüntetett. Az alkotás nyomait, a kiürült poharakat, a teli hamutálakat. Az összegyűrt papírokat egy kosárba szórta: majd Péter kidobja, ami már valóban nem kell. A kottákat és a szövegeket egy kupacba halmozta, Mici rajzait és „szerzeményeit” egy másikba. A filctollakat is összeszedte, és közben végre elnevette magát.

Az előző este jutott eszébe, ahogy Péter egy lágy dallamot játszott, de Edit nem a zenére figyelt, hanem az ablakkal volt elfoglalva, a drapériával vesződött, Mamuska éppen süteményt hozott be, Mici Dorka cumijával bajlódott, mert a kishúga folyton kiköpte, Tesó (ahogy Péter S. Nagyot hívta) csak a fejét ingatta.

– Nincs ott semmi! – futott neki újra.

– Dugulj el, Pityesz! – hurrogta le Péter. Most nem járt neki a Tesó megszólítás.

– Én is hallom! Illetve nem hallom. Üss egy felső ciszt! – szólt hozzá János is, a gitárja húrjait lefogva.

Péter abbahagyta, amit éppen játszott, és a kiváló fülű barátjára nézett, miközben leütötte a kért hangot.

– Ez az! – ugrott fel olyan lendülettel, hogy Dorka elfelejtette kiköpni a cumit, és csak leste nagy szemekkel az apját. – Mamika, köszönjük a sütit, de most fogd meg, legyél szíves – adta vissza Péter az édesanyjának a még meleg rétesekkel teli tálat, amit éppen letett a zongora tetejére, majd lekapta a poharakat, és a könyökével lesöpörte a papírokat. Időközben Edit is odalépett, és kivette a férje kezéből a kristálypoharakat. Péter türelmetlenül felnyitotta a zongora tetejét, majd arca széles vigyorba húzódott.

– Mi az? – kérdezte kíváncsian Edit, és ösztönösen szobaegerük dobozára sandított, de a kedves kis jószág a környezetével mit sem törődve, ott matatott. Ezúttal nem lépett meg.

Péter nem válaszolt, csak kiemelte a kéretlen vendéget a zongorából, és Micihez lépett.

– Emiatt sírtál tegnap? – tartotta oda a lányának a kincset.

– Igen! – ragyogott fel a kislány arca. – Hol találtad meg, Apuka? – de erre csak mindenki nevetett.

Mici ezzel azonban már nem foglalkozott. Marokra fogta az elveszettnek hitt sárga filctollat, megragadta a lesöpört papírok egyikét, és óriási, vidám napocskát rajzolt rá kidugott nyelvvel.

– Hé! – kiáltott fel Péter! – Most meg összefirkálod a remekművemet?

– Ez nem firka, hanem egy szép rajz! Ez a firka! – vágott vissza Mici, és megfordította a papírt, aminek a hátoldalán valóban áthúzások tarkították a lapot a bekarikázott szöveg mellett.

– Na, dolgozzunk! – elégelte meg Tesó a kitérőt. – Mici, foglalkozz Uborkával, te meg, Petya, rendezd vissza a zongorát.

– Dorkának hívják! – nézett a kislány bosszúsan a férfira.

– Uborka!

– Dorka! Mondd meg neki, Apuka!

– A lányom neve Dorka! – teljesítette a nagyobbik kérését Péter. – Most pedig, sipirc mindenki, hagyjatok minket dolgozni! – Ezzel a lányát a hátára kapva, lovacskázva elvágtatott a kanapéhoz, és ott gyengéden lehajította magáról az ekkor már hangosan nevető kislányt. – És most csitt!

Péter, kihasználva a pillanatnyi, alkotóinak tűnő csendet, könnyű ügetésben visszamasírozott a zongorához, mire a lánya újabb nevetésben tört ki, a papagáj pedig két gyors kör leírása után leszállt a még mindig felnyitott zongora peremére.

– Megőrülök! – fogta a fejét S. Nagy, de ekkor már mindenki nevetett. – Csukd már le a tetejét, mielőtt beleszarik a kanárid!

De Péter csak széttárta a karját.

– Hát nem idilli?

– De! Idilli! – hümmögött a másik.

Ismerte már Pétert, szerette népes családját is. Évek óta együtt dolgoztak, valójában nem is csodálkozott, de még mindig nem értette, hogy tud ilyen kaotikus körülmények között alkotni. De Pétert láthatóan ez éltette, és talán éppen ez volt az a környezet, ahonnan kilépve képes volt egy egészen más világot teremteni.

Másnap este, miután Edit elpakolta az üres üvegeket és a teli hamutálakat, összeszedte az összes papírt, és a lányok után is elrámolt, felvette a földre esett rajzot. Újra elolvasta a másik oldalon lévő dalszöveget, majd felállt és elindult kifelé. Pont úgy, mint előző nap. Kifelé az idillből. És akkor a fülébe csengett Tesó előző napi mondata, ami azóta is ott lebegett a zongora felett.

De! Idilli! – idézte magában a férfit Edit. Csak az a fránya sziklafal ne lenne, tette még hozzá S. Nagy, aki úgy írja Péter dallamaira a szövegeket, mintha az ő fejével gondolkodna, az ő érzéseit vetné papírra, foglalná rímbe, fűzné rá a hangjegyekre.

Edit alig egy pillanatra torpant meg a küszöbön, mielőtt kilépett a szobából, de ez éppen elég volt, hogy lássa, ahogy Péter Istvánra néz, bólint, elkomorul, és átfut az arcán valami, amiről sosem beszélt. Amit most Edit az önvádtól terhes sorokat olvasva érzett, és talán értett is.

– Szívem!

– Igen?

– Holnap velem ebédelsz az oltás után?

Edit lekapcsolta a lámpát, és mélyen bebújt a paplan alá, mielőtt válaszolt.

– Igen!

Aztán hallotta, ahogy Péter az éjjeliszekrényre teszi a szemüvegét, érezte, ahogy a jól ismert kéz végigsimít a hálóingén, és hagyta, hogy magához húzza. A szobát ismét betöltötte a csend. A vidám percek emléke, az alkotás mámorának nyomai és a benn rekedt szorongás, mind egyetlen örvény felé sodródtak, utat engedve a szenvedélynek.

Elmúlt éjfél. A hold még magasabban ragyogott, fénye megtört a jégvirágok ezernyi apró szirmán. De még volt ideje, még messze a hajnal, az olvadás. Még lüktet a pillanat, benne még felvillannak az egykori álmok és a tovatűnő boldogság.

Egy

A város ebben a késői órában mintha másik frekvenciára kapcsolt volna. A közlekedés zaja elült, fiatalok töltötték meg a tereket.

– Még meggondolhatjátok magatokat – szólalt meg egy farmerdzsekis srác a barátnője kezét szorongatva a Gellért téren, a Wellisch-ház előtt.

– Öregem, én máris meggondoltam magam! – replikázott egy másik fiú, és rajongását nem titkolva simogatni kezdte a szovjet emlékmű körül sorakozó autókat. – Apám! Ez egy 1961-es Cadillac De Ville – ámult, és óvatosan megérintette a csodát. – Ez meg egy vadiúj Ford Taunus!

– Jól van, haver, az ott meg egy ezerkettes Zsiguli, csak haladjunk már – elégelte meg a várakozást a farmerdzsekis. – Dönteni kellene, hogy a Várba megyünk Omegát hallgatni, Metrót a Metro Klubba, Illést a Bercsényibe…

– Én a Vásárhelyibe akarok menni – szólalt meg az egyik lány. – Na, szivi, légy szíves! – fogta könyörgőre. – Ahogy az a srác énekel! – folytatta ábrándozva.

– Kezdek féltékeny lenni – jegyezte meg „Szivi”. – Amióta megjelent ez a szemüveges csávó, nem is voltunk máshol. Lassan elmondhatod, hogy a Műszakira jársz.

– Miért, talán nem néznéd ki belőlem? – játszotta a sértődöttet a lány, majd a többiekre nézett.

– Tényleg jó az a fazon! – kelt a védelmére az autórajongó, aki időközben visszalépett a társasághoz. – Jó hangja van, és veszettül tud zongorázni!

– És veszett szarul mozog! – röhögött fel a másik.

– Ez nem igaz! – képedt el a lány. – Tiszta Elvis!

– Ne már! – röhögött fel a barátja. – Elvisre nem vinnélek el, az egyszer tuti. Ahogy a csípőjével köröz a színpadon, arra az én barátnőm ne sikoltozzon – keménykedett, mire a lány elengedte a kezét, és sértődötten odébb lépett.

– Hallottátok, hogy be is tiltották? – szólalt meg egy mostanáig hallgató fiú, oldva a feszültséget. – Állítólag csak deréktól felfelé mutathatja a kamera, de Elvis hülyére veszi a cenzúrát, és a Hound Dogra felemeli a kisujját, azt mozgatja ritmusra, és a csajok meg vannak veszve tőle.

– Akkor várható, hogy betiltják Elvis kisujját is?

– Hát Máté Péter ennyire azért nem jó!

– De! Ennyire jó! – kérte ki magának a lány, és elindult a klub felé, faképnél hagyva a társaságot.

– Úgy látom, eldőlt a kérdés, hogy hová megyünk – röhögtek fel a többiek.

– Fasza! – tárta szét a karját a féltékeny srác. – Hölgyeim és uraim, a színpadon Amerika nyálas hangja!

A fiatalok a kollégium felé tartva észre sem vették, hogy elmennek két férfi mellett, akik eddig kissé távolabbról a beszélgetésüket hallgatták.

– Mondtam én! Hallhattad magad is – rázta a mutatóujját a fiatalok után a sötét öltönyös. – Amerika hangja.

– Nyálas – javított a másik, megvakarva a pajeszát. – Amerika nyálas hangja.

– Az mindegy. Ízlés kérdése.

Ezzel ők is elindultak az épület felé. Ők nem választhattak, hogy Omega vagy Illés. Nekik ma ide kellett jönniük.

Bent már forró volt a hangulat. A kinti hűs levegőt fülledt meleg váltotta fel, az esti város nyugalmát az egész testet átjáró, dobhártyán lüktető, hangos ritmus.

A tömeg együtt mozgott a zenével, de még inkább Péterrel, aki eddig Elvis- és Beatles-dalokat énekelt, de most éppen magyarra váltva szenvedélyesen beleordította a mikrofonba a kérdését, Zene nélkül mit érek én? [1] A lányok sikítása még az erősítők hangján át is hallatszott. Péter az Egyetemi Klub színpadának szélén állt, gitárjával a kezében, fehér öltönyben, vastag, fekete keretes szemüvegében, az izzadságtól kissé zilált hajjal.

– Teljesen odavannak érte a lányok! – kiáltotta egy srác a mellette álló fülébe, miközben a barátnője eszelősen rázta a fejét a ritmusra, és valahányszor Péter mozdult egyet a színpadon, újra és újra felsikoltott.

– Hát rázd te is a csípődet, haver, akkor majd neked is sikoltozik a csajod – röhögött a másik, túlkiabálva a tömeget.

Péter imádta a klubokat, a fiatalok éppen úgy rajongtak az amerikai zenéért, mint ő, és amióta megalakult a zenekar, a hírük futótűzként terjedt.

– Teljes a hisztéria – hajolt közel a hátsó sorban a sötét öltönyös férfi a mellette álló pajeszos, bajszos figurához.

– Az! – felelte a másik. – Kordában kell tartani!

– Hogyan? – hajolt az öltönyös még közelebb. – Ez veszélyes! – mutatott a színpad felé. Fényesre borotvált, kivörösödött arca csak úgy lángolt, a halántékán verejték csillogott. Nehezen lehetett hallani egymást, de kiabálni sem akart, helyette a zsebében kezdett matatni. Amikor egy pillanatra oldalra sandított, felháborodva látta, ahogy a társa a combján veri az ütemet. Rosszallóan ránézett, de amaz észre sem vette őt, ajkát beharapva rázta a fejét, megfeledkezve magáról. – Hé! – vágta oldalba az öltönyös a társát, aki az ütemre mozogva odafordult, de jókedve azonnal lelohadt. De mielőtt az öltönyös megszólalhatott volna, a zene a színpadon véget ért, és a közönség őrjöngését ekkor már esélytelennek tűnt túlkiabálni.

Az öltönyös lilára szederjesedett arccal lódult neki, és vágott át a tömegen, a könyökét használva nyomult a színpad felé, és éppen a lépcsőhöz ért, amikor az énekes a legalsó lépcsőfokon rekedt az őt körülvevő lányok gyűrűjében.

– Jó voltál – simított végig egy fiatal lány Péter nyakán, miközben egy másik a kezét kapta el.

Az öltönyös férfi képtelen volt ezt nyugodtan nézni, a lányokat félrelökve csörtetett a lépcső felé.

– Máté elvtárs? – állt meg a zenész előtt, aki éppen lefejtett magáról egy újabb kezet, miközben zavartan a lányt hátrafelé ráncigáló srácra nézett. Bocs, mondta volna a lány barátjának, de inkább magában tartotta, és odébb lépett.

– Máté Péter? – szólalt meg ismét az öltönyös, amikor Pétert valaki hátba vágta.

– Jó voltál, Peti!

– Kösz!

– A lányok majd bepisilnek, hallod – ámuldozott egy másik srác, hangjában nem titkolt elismeréssel –, tiszta Amerika! – hangzott el sokadszorra, amitől az öltönyös arca paprikavörösre váltott, és emelt hangon ismét megszólalt, miközben egy, a mutató- és középső ujja között tartott papírfecnivel hadonászott.

– Máté elvtárs!

– Igen! – figyelt fel végre az öltönyösre az énekes, miközben még az idegen után szólt: – Köszi! – majd szórakozottan visszafordult. – Itt vagyok.

A férfi összeszorított szájjal Péter arca elé kapta a kezét, két ujja között a cetlivel. Nem szólt semmit, csak nézték egymást. Péter flegmán mosolyra húzta a száját, elvette a papírt, de nem nézte meg. Csak várt.

– Nyomatékosan tanácsoljuk, hogy legyen ott! – bökte ki az öltönyös, miközben a mellette álló társára nézett, aki megerősítésképpen határozottan bólintott. Péter, anélkül hogy rápillantott volna, zsebre vágta a cetlit.

– Majd meglátom – mondta lezseren, de ekkor már egy újabb rajongó vonta el a figyelmét. Ám az öltönyös nem hagyta annyiban a dolgot. A lány és a zenész közé állva, egészen közel hajolva szólalt meg.

– Szeret a színpadon állni, ugye, Máté elvtárs?

A kérdésre választ nem várva, a két férfi egy szempillantás alatt elveszett a tömegben, mintha sosem lettek volna ott. A helyüket már be is töltötték a rajongók, Péter körül csak úgy zsongtak a lányok, de ő ekkor már nem figyelt rájuk.

– Hallottad ezt? – kérdezte Jánost, aki a gitárját magához szorítva baktatott mellette, igyekezve lépést tartani a mindig rohanó Péterrel. – Fenyegetett, bassza meg!

– Rémeket látsz – csodálkozott a másik, miközben kiléptek az épületből. – Annyit kérdezett, hogy szeretsz-e színpadon állni – idézte sokadszorra a mondatot. – Ez nem jelent mást, mint hogy rákérdezett arra, ami szemmel látható. Talán lesz egy remek ajánlata – rántott egyet a vállán. – A gázsink elég sovány, ha jobb erősítőket akarunk, el kell fogadni minden felkérést.

– Ugye te sem hiszed el, amit mondasz? – nézett Péter rosszallóan. – Az elvtárs nem tűnt rajongónak.

– Még ha elvtársnő lett volna hosszú combbal! – húzta fel a másik a szemöldökét.

Ezen mindketten jóízűen nevettek, de aztán Péter újra rápillantott a cetlire.

– Magyar Rádió.

– Állítólag jó a büfé – zárta le a másik a témát.

Másnap tíz óra előtt néhány perccel Péter az egyik kezével megragadta a korlátot, és lendületesen elindult a lépcsőn. Másik kezével a hóna alá szorított vaskos kötetet fogta, ami megnehezítette a mozgást, de így is szapora léptekkel haladt, és éppen akkor ért fel az emeletre, amikor hirtelen éles, sípoló hang szólalt meg. Végigpásztázta a folyosót, vajon honnan jöhet a hang, amikor kivágódott egy ajtó, és egy szemüveges, nyakigláb, vörös hajú nő ugrott ki az egyik irodából. Magas sarkú cipőjében sután odatipegett a szemközti falon lévő szekrénykéhez. Feltépte az ajtaját, benyúlt, és hirtelen beállt a csend. Visszacsukta az ajtót, majd picit megrogyasztva hosszú lábát, az alumínium tükröződésében alaposan szemügyre vette magát. Magasra tupírozott haját kissé megborzolta, megcsipkedte sápadt arcát, hátrébb lépett, és megrángatta magán mélyen dekoltált blúzát, de mielőtt dolga végeztével visszament volna az irodába, ahonnan kirohant, észrevette Pétert.

– Ó!

– Kezét csókolom!

– Beakadt.

– Parancsol?

– A megafon. Folyton ezt csinálja. A gomb. Beakad.

– Á, a megafon. Hallottam.

– Én is – vihogott zavartan a nő, majd elindult az ajtó felé, és el is tűnt mögötte.

Sanzon és Táncdal Bizottság, olvasta el Péter a feliratot éppen akkor, amikor ismét kinyílt az ajtó.

– Máté elvtárs – szólt ki a nő, mintha többen is várnának a folyosón, de mozgolódás híján a tekintete megállapodott az előtte álló férfin. – Máté elvtárs?

– Igen! – mosolygott Péter.

– Már találkoztunk. Az imént – intett a fejével a nő a kisszekrény felé, majd ismét beletúrt a hajába, ezúttal tükör nélkül.

– Valóban.

– Fáradjon be! Kiss elvtárs már várja – állt félre az útból, de Péter udvariasan maga elé tessékelte a nőt.

Az apró helyiségből, amely nyilvánvalóan a vörös nő felségterülete volt, és ahol olcsó parfüm és kávé illata terjengett, Kiss elvtárs fikuszokkal, feszesre húzott műbőr fotelekkel és nagy, ám szinte üres íróasztallal berendezett irodája nyílt. A szemközti falon vitrines szekrényben a magyar zenei elit relikviái sorakoztak, de nem a legnagyobbakéi. Ahogyan Kiss elvtárs sem tartozott a legnagyobbak közé. Ő csak egy lépcsőfok volt a nagy döntéshozók alatt, önálló irodával.

A két férfi végigmérte egymást. Péter azt a kellemetlenkedő alakot, akit már látott az Egyetemi Klubban, a Május 1. Ruhagyár konfekcióöltönyében, ott indokoltan felhevült, vörösen lángoló arccal, az öltönyös pedig Pétert, aki ezúttal rózsaszín inget és csokornyakkendőt viselt.

– Merész… Máté elvtárs, igazán merész! – nézett végig a zenész öltözékén. – Foglaljon helyet – mutatott az íróasztalával szemközti alacsony fotelre, miközben megkerülte az asztalát, majd felült annak szélére.

Péter elhelyezkedett, a nála lévő, eddig a hóna alatt szorongatott kötetet az előtte álló dohányzóasztalra tette, majd a zakója belső zsebéből elővette a cigarettáját, és kérdőn Kissre nézett.

– Csak tessék! – mondta amaz, de a felé kínált doboz láttán megrázta a fejét, hirtelen mozdulattal fellendítette mutatóujját, majd az asztalán heverő bőr cigarettatartóért és öngyújtóért nyúlt. Mindenki szívja a magáét, volt az arcára írva, majd kivett egy szálat a Fecskéből, ahogy Péter is.

Nem szóltak, csak ki-ki szívta a magáét.

– Találkoztunk már – törte meg az öltönyös a csendet, amikor már kellően füstös lett körülöttük a levegő, mire Péter csak bólintott. Jobb nem megszólalni.

A férfi hirtelen ellökte magát az asztaltól, és leült a Péter melletti fotelbe.

– Ha zenélni akar – slukkolt, bent tartotta, majd kifújta a füstöt –, annak feltételei vannak. – Átnyúlt Péter fekete kötete fölött, közben láthatóan megpróbálta leolvasni a címet, és gyors, gyakorlott mozdulatokkal hamuzott, majd visszadugta a szájába a már felére fogyott szálat. Szabaddá vált kezével lesöpörte a kötet borítóját, mintha oda is hullott volna a hamuból, közben fordított rajta egyet, hogy jobban láthassa.

Felnézett Péterre, aki még mindig nem szólt, csak kivárt.

– Az imperializmus, ugye… – krákogott Kiss, félbehagyva a mondatot. – A nyugat.

Ismét a kötetre nézett, de mintha bosszantaná, visszafordította, majd előrehajolt, mint akinek valami bizalmas mondandója van.

– Máté elvtárs, ugye nem akar mást, mint amit mi akarunk? – szegezte Péternek a kérdést, amit felfelé mutató ujjával és felszegett feje biccentésével is nyomatékosított. – Érti, ugyebár? – Hirtelen újra felállt, az íróasztalához lépett, és egy odakészített papírlappal tért vissza. – Mi megbízunk magában, Máté elvtárs! – mondta egy bólintással megerősítve saját állítását, és átadta a papírt. – Keresse meg őt – intett a lap felé a fejével. – Ha elkészültek a dalokkal, hozza be, mielőtt fellép velük! – sorolta a feladatokat ellentmondást nem tűrően, majd hirtelen elnyomta a szinte teljesen leégett csikket, és negédesen folytatta. – Ez nem bizalmatlanság, Máté elvtárs, ugye tudja? – Péter még mindig szenvtelen arccal hallgatta, de most kissé félrebillentette a fejét, mint aki kíváncsian várja a folytatást. – Ez mindannyiunk érdeke.

A két férfi sokáig némán farkasszemet nézett. A csendet Kiss törte meg. Ezúttal komótosabban állt fel, és az íróasztala mögé ült le, elégedetten hátradőlve magas támlájú székén.

– Értjük egymást, ugyebár?

Péter szívott egy utolsót a cigarettájából és miközben elnyomta, kifújta a füstöt.

– Hogyne – mondta bele a sűrű nikotinfelhőbe.

És ezzel részéről véget is ért a beszélgetés. Kezébe vette a kötetet, és felállt. Kiss megmarkolta széke karfáját, és ő is felemelkedett, hogy kikísérje a vendégét.

Az ajtóig nem szóltak, de ott az öltönyös már nem tudta magában tartani a kérdést.

– Mi ez a nagy könyv magánál?

– Ó, ez? – mutatott Péter az idők során már alaposan megkopott vaskos kötetre. – Kották. – Ezzel két kezébe fogta, és a címmel, J. S. Bach: Toccata and fugue partitura, Kiss felé tartotta. A másik ekkor tagoltan olvasni kezdte.

– Jé, es, bakk, tocc… tokk – krákogott egyet –, saját szerzemény?

Péter visszacsúsztatta a kötetet a karja alá, és lassan kifújta a levegőt, mielőtt válaszolt.

– Nem – kezdte alig észrevehető mosollyal a szája sarkában –, ezt egy bizonyos Szebasztián írta, de még nincs hozzá szöveg.

A forró leves sokat ígérő illata hamar körbeért a lakáson, aminek különösen Fülöp, a tacskó örült, és egy-két jó falat reményében az asztal mellett csóválta a farkát, időnként vakkantott is. És mintha az állatok értenék egymást, ha Fülöp izgatott volt, akkor a sün is hangosabban kapart, és a bagoly sem húzta be a nyakát, hanem érdeklődve forgatta a fejét. Ezúttal Pétert figyelte, aki egy ideje már az asztalnál ült, és nem lehetett eldönteni, hogy egy képzeletbeli zongorán játszik, vagy idegességében veri az ujjával az ütemet.

– Fiam, abbahagynád a dobolást? – szólalt meg Péter édesapja, Lajos az újságja fölött.

– Mindketten abbahagyhatjátok, amit éppen csináltok. Kész a vacsora! – hozta a gőzölgő levesestálat a felesége, Péter édesanyja, Mamuska, mindenki Gabi nénije.

– Nem úgy volt, hogy Pali átjön? – kérdezte Péter az édesanyjára sandítva.

Mamuska szerette, ha mindnyájan ott vannak körülötte. Amíg élt a nagyi, és Pali is otthon lakott, és amikor még két kutya volt, akkor érezte magát igazán elemében. Most hárman maradtak, ami a kétszoba-hallos lakásban ugyan kényelmesebbnek, de annál csendesebbnek bizonyult.

– A bátyád dolgozik, majd hétvégén jönnek.

Péter kissé csalódott volt. Palival egészen más megbeszélni a dolgokat. Mindent. Bár a tizennégy év, ami közöttük volt, sok tekintetben hátrányt jelentett, mégis, Péternek amolyan példaképként szolgált a több nyelven beszélő, műszaki tehetséggel megáldott külkereskedő testvére. Még akkor is, ha a báty sokat kritizálta későn jött testvérét. Pál szerint ugyanis az öccse tervezésénél minden műszaki és technikai tehetség beillesztése elmaradt, ahogy a rendrakás képessége is. Persze, amikor ilyeneket mondott, akkor Peti mindig visszavágott, hogy Palinak ennyi év alatt sem sikerült megtanulnia lejátszani a zongorán a Boci, boci tarka nem túl bonyolult hangsorát, pedig ő a maga részéről apait-anyait beleadott az okításába. Amiben hasonlítottak, az a nyelvek iránti fogékonyságuk volt, de amíg Pali az iskola magolós módszerével és szorgalommal tanulta a ciszterci rend merev légkörében a szavakat és a grammatikát, addig Péter más tanárt választott. Az ő angoltanára maga Elvis Presley volt, valamint egy magnó, amin azóta szökött be Amerika hangja a Krisztina úti lakásba, hogy Pali meglepte vele az öccsét.

Péter édesanyja éppen letette a tálat, az édesapja összehajtotta az újságot, amikor a tacskó a már egészen közelről áradó finom illatok dacára felugrott, és maga alól kisodorva a szőnyeget, az ajtó felé rohant.

– Hát ti? Éppen mondtam Petinek, hogy dolgozol! – ragyogott fel az asszony arca Pali és a felesége láttán, és már ment is további terítékekért. – De örülök nektek! Gyertek, éppen vacsorához készülünk

– Segítek, Gabi néni! – sietett a konyha felé Pali felesége.

Már javában kanalazták a levest, már mindenki beszámolt a nap híreiről, csak Péter hallgatott. Pali látta, hogy az öccsét valami bántja, de azt is tudta, ha magától nem beszél, kár faggatni. Helyette előkapott a zsebéből egy lapot, és széthajtogatta.

– Mi ez? – kérdezte Péter, megigazítva a szemüvegét.

– Hát, nem csodálom, hogy ezt a felét nem ismered fel a munkalapnak – nevetett Pali. – Túlzottan nem köthetett le a gyakorlat.

– Miről van szó? – kérdezte az édesanyjuk, mire Pali magyarázni kezdett.

– Petya ma bent felejtette a gyakorlaton a jegyzeteit. Köztük ezt is. Láthatóan semmi nem kötötte le a figyelmét – ekkor már megfordította a papírt, várva a hatást: a munkalap hátoldala tele volt firkálva hangjegyekkel. De a jól megszokott Péter-féle vigyor és a szurkálódással kezdődő adok-kapok helyett Peti nem várt módon csattant fel.

– Mit akartok még tőlem?

– Petikém – csitította az asszony, de a fia nem vett róla tudomást.

– Semmi közöm a külkereskedelemhez, de főiskolás vagyok! – tárta szét a karját Péter színpadiasan. – Még a hülye gyakorlatokon is ott vagyok – vetette oda a testvérének, aki, jól ismerve öccse hirtelen hangulatváltozásait, nem bántódott meg, pedig nem volt könnyű elintéznie, hogy Péter annál a vállalatnál lehessen gyakornok, ahol ő mérnök-üzletkötőként dolgozott.

– Kell egy tisztességes szakma – jegyezte meg az édesapjuk, nem először már, mire Péter ránézett, és egy pillanatra beállt a csend.

– Kell! – felelte aztán. – Meg még sok minden kell. Csak mert mások azt állítják – mindezt már sokkal higgadtabban mondta.

– Mi a bajod? – kérdezte Pali, majd miután észrevette, hogy Peti tányérja mellett egy gyűrött cetli hever, amire időnként ránéz a testvére, érte nyúlt. – Vass Vali. Margit utca? Ez ott van tőlem nem messze. Ki ez?

– Szövegíró.

– És? – sürgette Pali. – Talán nem jó szövegeket ír?

– Nem tudom, még nem ismerem – vetette oda Péter a rövid választ, majd ismét elhallgatott. Senki nem szólt. Pétertől remélték a folytatást, ami nem is váratott magára. – A picsába, én csak zenélek! Mi bajuk van ezzel?

– Peti! – csitította ismét az asszony.

– Nem tetszik nekik, amit képviselsz, fiam – szólalt meg higgadtan az édesapjuk.

– Ugyan már! – legyintett Péter hevesen, mire az apja anélkül, hogy kizökkent volna, folytatta.

– Elvis hangját, a nyugat hangját hozod és…

– A Vörös Csepelre nem tudom rázni a csípőmet – vágott közbe Péter.

– Fiam, járj csak a főiskolára, tanulj, mondtam már. Nem kell szembemenni a rendszerrel.

Apa és fia farkasszemet nézett, majd Péter anélkül, hogy elfordította volna a tekintetét, ezúttal már halkan szólalt meg.

– Én csak zenélek. Nem akarok mást, csak zenélni.

– Petya, nézd a dolog jó oldalát – szólalt meg Pali, megtörve a beállt csendet. – Nem állítottak le, csak kaptál egy címet. Nézd meg magadnak ezt a Vass Valit. Még az is lehet, hogy valami jó sül ki belőle.

– Még az is lehet – rázta meg a fejét Péter, majd kikapta a bátyja kezéből a cetlit. – A kurva anyjukat!

– Peti – szólt rá az apja. – Ne menj szembe velük!

Péter Andrissal kirontott az iskolából, de csak a templomig jutottak; ott akarták megvárni a többieket. Ők nem „krisztinások”, a templom lépcsője viszont remek találkozóhelynek számított, ahogy a környék több más zuga is. Otthon nem is tudták, merre járnak, és talán jobb is így. A felnőttek inkább a jó hírű kávéházakban jöttek össze, de a kilenc-tíz éves gyerekeknek a templom környéke, az Alagút, a Horváth-kert, a Tabán és Gellért-hegy tűnt hívogatónak, akár így ősszel is. Még egy olyan borongós napon is, mint amilyen ez a keddi nap volt.

– Ott vannak – mutatott Andris az Alagút irányába, amikor észrevette a srácokat, és el is indultak eléjük, aztán együtt mentek tovább, vágtattak keresztül a Horváth-kerten, és mint mindig, vetettek egy pillantást a Diadalra. Vajon mit vetítenek? Tanár úr kérem. Magyar film, hirdette a felirat a premier óta. De most nem volt idő ábrándozni, rohantak tovább. Sötétedésre mindnyájuknak haza kellett érniük, Petinek legalábbis biztosan, különben Mamuska nagyon aggódna. Nem volt sok idejük, de egy felsős fiú szerint a Gellért-hegy lábánál érdekes dologra bukkantak a minap, és nem hagyhatták ki, hajtotta őket a kíváncsiság. Egy idő után már futottak, pontosabban a többiek futottak, de Peti folyton lemaradt. A hátán fel-alá járt a táska, a kezében pedig ott volt a vaskos kotta, a szemüvege is csúszkált, és levegőt is alig kapott. Minden akadályozta a futásban. Hazadobhatta volna a cókmókját, hiszen ott rohantak el a házuk előtt, de nem kockáztathatta meg, hogy esetleg Mamuska azt mondja, ilyen nyirkos időben inkább maradjon otthon. Biztos volt benne, hogy ezt mondta volna, Papus pedig a békesség kedvéért helyeselt volna.

– Ezt nézzétek! – hallotta az egyik ötödikest, de csak a hangja ért el hozzá, látni semmit sem látott. Ahhoz túlságosan lemaradt. Bármennyire is be akarta érni a többieket, újra és újra meg kellett állnia, a térdére támaszkodva várnia, hogy levegőhöz jusson, és megint nekivághasson. Most egy másik fiú izgatott hangja hasított a levegőbe.

– Aztaaa!

– Mi az? – ért végre oda Peti is, de megrettenve látta a többiek szemében a rémületet.

– Azok a nagyok – intett a fejével Andris néhány nyolcadikos felé – azt mondják, a sisak mellett egy elásott katona is van.

Peti megborzongott.

– Egy halott katona? – kérdezte sután és halkan, miközben ledobta a táskáját, rá a kottáit.

– Nem, Gershwin – jegyezte meg gúnyosan az osztálytársa –, élve fekszik az avar alatt. – Majd, mint aki attól tart, hogy a többiek elhiszik, amit mond, folytatta. – Hát persze hogy halott, már vagy tizenkét éve. – Majd, akárcsak egy focilabdát, átpasszolta a rohamsisakot a megszeppent fiúnak.

Peti megbabonázva nézte a homlokrészen tátongó, golyó ütötte lyukat, majd mintha még mindig véres lenne a sisak, viszolyogva visszapasszolta Misinek, a kezét pedig a nadrágjába törölte.

– Berezeltél? – nevetett a másik. – Gondolod, kiugrik a katona, és ránk támad?

Petinek rosszulesett a másik gúnyolódása, de ideje sem maradt válaszolni, nem mintha a nyelve hegyén lett volna valami frappáns felelet. Szinte még ott lebegett a kérdés a fák és bokrok közé leszállt sűrű köd és az esti szürkület homályában, amikor a város felől lövéseket hallottak.

– Mi a franc ez? – kapták a hang irányába a fejüket még a nagyok is.

– Nem tudom, de húzzunk innen! – kiáltott Andris, és felkapta a barátja iskolatáskáját, a kottákat pedig a kezébe nyomta. Egyidősek voltak, osztálytársak, padtársak, egy házban laktak, egy napon születtek, és tejtestvérek lettek, ugyanis Mamuskának nem volt elég teje. És Péter táskáját is vitte, ha rohanni kellett. Ahogy most is.

Misi elhajította a sisakot. Már nem volt fontos, ahogy az elásott katona és a hősködés látszata sem. Futottak, ahogy a lábuk bírta, mindnyájan.

Mire a Krisztina út 75.-höz értek, már csak ők ketten maradtak Péterrel. Végigvágtattak a vadszőlővel befuttatott falak mentén, amelyek menetelő árnyékkatonákat vetítettek eléjük; és mintha lövéseket is hallottak volna. Pánikszerűen rontottak be a házba, ahol Andrisék földszinti ajtaja nyitva állt, és bentről kihallatszott a rádió.

– Ledöntötték a Sztálin-szobrot… – mondta éppen a Szabad Európa kommentátora.

– Végre, fiam! – szaladt ki Andris édesanyja, és kétségbeesetten magához húzta mindkét fiút. – Siess haza, Petikém, a szüleid már nagyon aggódnak miattad.

– Mi történt, anya? – szólalt meg Andris.

– Kitört a forradalom. Mindenki azt kiabálja, ruszkik haza!

– Akkor harcolnunk kell! – vágta rá Andris azzal a lelkesedéssel, ahogy a labda után is szaladt mindig.

– Hallgass el, de azonnal! – csitította az asszony. – Mindenki sipirc haza! – terelte a fiát a lakásuk felé, ahol még mindig hangosan szólt a rádió, a fejével pedig a lépcsőház felé intett, a másikat siettetve.

A Máté család ajtaja is nyitva volt. Papus a rádió mellett ült a konyhaasztalnál, az egyik kezével a rádiót szorongatva, mintha leföldelné a tisztább hang érdekében. Mindig így tett, ha fontos híreket hallgatott. Vagy futballmérkőzés tudósítását. Olyankor két kézzel is szorította a fekete, lyukacsos műbőrbe burkolt készüléket.

– Mamuska, kitört a forradalom, hazamennek a ruszkik – rohant Peti az édesanyjához. Észre sem vette rajta a rémületet, ahogy a kredencbe kapaszkodva figyelt.

– Végre, hogy itt vagy! – szorította magához a fiát az asszony úgy, hogy majd megfojtotta, de Peti ekkor már inkább Papust leste, aki éppen csak felpillantott, és miután megnyugodott, hogy épségben látja kisebbik gyermekét, még az ujját is felemelte, nehogy megszólaljon, és hallgatta tovább a rádióból érkező hangokat.

– Hol a táskád? Jól vagy? – suttogta a kérdéseket Mamuska.

A hírek beszerzését inkább a férjére bízta, fontosabbnak tartotta, hogy a fia arcát a két kezébe fogja, és jól megnézze magának. Mindig így tett, amikor Peti hazaért, kivált, ha későn vagy fáradtan esett be az ajtón. Olyankor mindig úgy vizslatta, mint aki azt veszi számba, megvan-e mindene. Most pedig, amikor a várost tankok lepték el, különös aggodalmat látott Peti az anyja szemében. Nemcsak a sápadtsága érdekelte, hanem a gondolatait is fürkészte. Vajon mit látott az utcán, megijedt-e?

– Ó, a táskám Andrisnál maradt – kapott észbe a fiú. Csak a kottáit szorongatta még mindig, aztán le is dobta őket az asztalra, mire a vétel azonnal bizonytalanná vált.

– Pszt! – mordult Papus, és két kézzel rászorított a készülékre, de előtte megütögette kicsit. Az mindig segített.

Egy ideig együtt hallgatták Gerő Ernő hangját. Peti is fülelt Mamuskával, noha ő még mindig inkább Papust figyelte. Arcának minden rezdülését. Akkor még nem értette, Papuska miért ódzkodik mindenféle harctól. Lett légyen szó bármilyen konfliktusról, az apja mindig a békét választotta. Akkor is, ha Mamuska protestált, vagy ha a fiait kellett a helyes irányba terelnie, mindig arra törekedett, hogy az elvei győzzenek, de hangos szavak és heves tettek nélkül.

– Elítéli azokat, akik a demokratikus szabadságot, amelyet államunk a dolgozó népnek biztosít – idézte az apja Gerőt –, veszélyeztetik.

– Akkor harcolnunk kell a szabadságért, Papus! – kiáltotta Peti lelkesen, akárcsak az imént Andris.

– Hát nem érted, fiam? Most van szabadság! – csapott ingerülten az asztalra a férfi, a gyerek pedig megrémült. – Ami körbevesz minket! Ez az, amire mind vágytunk, ezért kell hálásnak lennünk! Nekik, a kormánynak és a felszabadítóinknak!

Peti teljesen összezavarodott. Nem az apja indulatos hangjától és mozdulatától ijedt meg, tudta, hogy az nem neki szól. Papus végtelen türelme sosem engedte, hogy letorkolja, netán megfenyegesse a fiait vagy a feleségét. Inkább a szavai és az arckifejezése közötti ellentmondás bizonytalanította el. Nem értette a szavakban rejlő iróniát, amit pedig végképp nem érthetett, azok a gondolatok mögött megbúvó emlékek voltak. A Budapest ostromának idejéből felsejlő emlékek. Palkó nem felejtette el őket, ő akkor már tizenegy éves volt, és együtt siettek a pince nélküli lakásukból a Királyhágó térre, hogy bekéredzkedjenek valamelyik emeletes ház vasbeton pincéjébe. A légiriadók pedig egyre gyakoribbak voltak, és velük állandósult a rettegés. Mesélt erről Papuska is, a nagyi is, nem egyszer meghallgatták a Krisztina út 75. történetét, [2] ahová a család 44 őszén költözött a háború elől, és ahol a legnagyobb érték nem a szemközti Horváth-kert és nem a Vár volt, hanem a Nap-hegy alá benyúló két, méteres falú pince, ami megvédte őket az ostromtól. Peti akkor még nem élt, de az ő története is volt. Az otthonuké, ahonnan karácsonytól február végéig a gyerekek már elő sem bújhattak, csak a felnőttek, hogy eltemessék az udvarban talált elesett katonákat, hogy latrinát építsenek oda, ahol ma a poroló áll, és hogy a Horváth-kertben fekvő lótetemekből kikanyarítsák az ehető részeket.

Azt sem értette, kik is valójában a „felszabadítók”, akikről az imént a rádióban beszéltek, akik a háború befejezése után néhány nappal bevonultak, és főhadiszállássá alakították a házat. A nagyit szakácsnőnek „nevezték ki”, Máté Lajost, Papust pedig – akárcsak a többi férfit a házból – „malenkij robotra” vitték, és bár a legrosszabbra számítottak, délutánra, a tankakadályok eltakarítása után, hazaengedték.

Pedig Palkó is mesélt neki minderről, még ha nem is annyira azért, hogy beavassa a történtekbe, hanem inkább, hogy játékból rémisztgesse, ami szokás volt a testvérek között. Ugyanis a házmester ablaka alá temetett katona sírjának kiásásában Palkó is részt vett a harcok után. Kisöccsét pedig azzal heccelte, hogy a katona éjjelente azóta is körbemasírozza az épületet, és néha még a lépcsőházban is fel-alá menetel. Aztán, látva rajta, mennyire megijedt, próbálta megnyugtatni, de már késő volt. Mert Peti felnézett a bátyjára, és elhitte minden szavát, így amikor az visszakozott, meg volt győződve róla, hogy csak meg akarja nyugtatni.

– Akkor nem megyünk harcolni? – kérdezte csalódottan, miközben még mindig Papus arcát figyelte. Megfeszülő állkapcsát, a kidagadó ereket a halántékán, ahogy visszatartja indulatait.

– Megőrültél? – sziszegte az apja, és olyan erővel ragadta meg a fiát a két vállánál fogva, ahogy addig a rádiót szorította. – Hallgass! Érted? Maradj csöndben. Nem mehetsz szembe a rendszerrel!

Peti nem tehetett mást, csak bólogatott. Még sosem látta ilyennek az apját. Megrémítette, amit a szemében látott.

– Halljátok? – engedte el hirtelen az apja, és visszafordult a rádióhoz.

– Mi ez? Nem ismerem fel – szólalt meg Mamuska, aki addig visszafojtott lélegzettel várt.

– Beethoven Egmont-nyitánya – mondta Papus, majd a fejét ingatva elmosolyodott. – Lássuk be, azért ez egy üzenet!

– Ezt hogy érted, Lajos?

– Beethoven a darabot Goethe drámájához írta. Az elnyomás ellen küzdők, a szabadságért és az igazságért harcolók himnusza lett – mondta a férfi elégedetten. – Ügyes! – tette még hozzá. – Az elnyomó sötétség ebből mit sem ért, de akinek füle van, az tudja, mi az üzenet.

– És mi a dráma vége? – kérdezte Peti, mire a szülei meglepetten odakapták a fejüket, ő pedig hol az egyikre, hol a másikra nézett.

– Bár a darabban a hős elbukik, a szabadság eszméje tovább él.

1  Máté Péter – S. Nagy István: Zene nélkül mit érek én?

Kedves Olvasó! A regény szövegében helyenként dalokból idézek, az idézetekhez pedig jelet társítok. Ezeken a pontokon, a teljesebb élmény kedvéért, kérem, dőljön hátra, és hallgassa meg a lábjegyzetben feltüntetett dalt.

2  Máté Péter – S. Nagy István: Szülői ház

Tartalom

Prológus

Egy