AMTAKPendrive-könyvek

Nyirő József

Istenigájában

Regény

AMTAKBt,2024

Cop.AMTAKBt,2024

Sorozatszerkesztő: Varsányi JózsefGrafikaitervező:VáriGabriella

ISBN

Kiadó: AMTAKBt,2040Budaörs,Semmelweisu.6/B

+36 202186762amtakbt@gmail.comwww.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg újkiadványvárjanagyárkedvezményekkel!

Próbáljakipendrive-könyveinketis!Minekraknátelelakásátzsúfoltkönyvespolcokkal,haegyalbumbanelféregyteljeskönyvszekrényanyaga?Bármikorelővehető,könnyenkezelhető,ésnemfoglaljaatárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ártartalmazzaapostaköltségetis.Laptoprólvagymegfelelőcsatlakozóvaltelefonrólis olvasható.

Készült:AMTAKBt,Budaörs

Tartalom

NyirőJózsef      1

ISTENIGÁJÁBAN      Hiba!Akönyvjelzőnemlétezik.

ELSŐ FEJEZET      5

MÁSODIK FEJEZET      35

HARMADIK FEJEZET      50

NEGYEDIK FEJEZET      64

ÖTÖDIK FEJEZET      73

HATODIK FEJEZET      85

HETEDIK FEJEZET      110

NYOLCADIK FEJEZET      128

KILENCEDIK FEJEZET      157

TIZEDIKFEJEZET      196

TIZENEGYEDIK FEJEZET      225

TIZENKETTEDIK FEJEZET      237

TIZENHARMADIK FEJEZET      261

TIZENNEGYEDIK FEJEZET      268

TIZENÖTÖDIKFEJEZET      290

TIZENHATODIKFEJEZET      304

TIZENHETEDIKFEJEZET      307

TIZENNYOLCADIK FEJEZET      341

TIZENKILENCEDIKFEJEZET      365

HUSZADIK FEJEZET      372

HUSZONEGYEDIKFEJEZET      396

HUSZONKETTEDIKFEJEZET      416

ELSŐFEJEZET

A többszázados papnevelde kapuja bezárult mögöttünk.Sűrűvasráccsalelzárthomályosablakaiból,méteresfalaiból kiáradó rekedt kriptalélegzetétől összerázkódtam,és féltem a folyosóhajlásba széttáruló hatalmas Krisztus-feszülettől, melynek csont- fehér lábaira halvány fénytvetett az öröklámpa. Kis, négyszögű udvarán az emeletigfelnyúlószürke,terméskőbőlkinagyolt,csuhásKapisztrán-szobormeredezett.FölöttepedigahíresBatthyaneum-könyvtárés csillagda takartaelaz áldottnapot. Történelemnyirok csepegett minden kődarabjából.Dohos-poroskönyvektízezreialudtákbenneörökálmukat,ésféligmegdőlt,pókhálós,régkimúltteleszkópokálmodtakacsillagokról,melyekettöbbésohasemfognakőksemlátni.

Olyan volt az egész épület, mint egy holttest, melyrőllesorvadt a napfény, soha fel nem melegedik, homlokárólle nem szárad a halálverejték, és egyetlen hang el nemhagyjaajkátavilágvégezetéig.Igazipapkaszárnya,Ijesztőimádságraktár,aholafaszentekmégmaaszájukbólmosdanak.Kopott,rozogakeretekbenavászonról félig már eltűnt szentképek és a kereszt alattgörnyedőKrisztusokszenvedtekafalakmentén,amegrekedttömjénszagban.

Miárván,gyámoltalanul,ablaköblökbenmeghúzódvanéztük magasabb éves társainkat, kik földig érő kék reve-rendában,laposan,szentélettőlsorvasztott

aszkétatermettel,otthonosansuhantakelszemeinkelőtt.Anyelvdidergettaszánkban,haegy-egyhalkkérdésreméltattak,és felelnünk kellett. Azanyaföldből kitépettfrissvirágokvoltunk,kiketmégnemtettekszenteltvízbe.

Tízórakor törvényolvasásvolt,ésmegismerkedtünkanapirenddel.Dohányoznitilos,azintézetbőlazelöljáróságengedélye nélkül senki sem távozhatik. Reggel öt órakorfelkelés,hatkor— szigorúan megőrizveaszent hallgatást

— mindenki a kápolnába megy, ahol préces, elmélkedésés szentmise lesz. Hétkor reggeli, utána üdülés, nyolckorstúdium,déligelőadások,ebéd,ismétstúdium,előadások,egy óra séta a városon kívül, hétig stúdium, vacsora, estiima,kilenckorlefekvés...Ésezígylesznaprólnapranégyesztendeig. A házirend ellen vétőket pedig eltávolítják aintézetből,

Titokbantársaimranéztem,kikönmagukatkínálva,bizalmas tisztelettel néztek fel a kopasz rektorra, és egészalakjukbólaza tudatáradt,hogy:Reánknézz,uram!Minket egész nyugodtan már holnap fel lehetne szentelni,annyira tökéletesek vagyunk. Már akkor tudták magukról,hogypirosövésszépstallumnélkülnemfognakmeghalni. Ezek azok, akiknek édesanyja meg fogja írni apüspöknek, hogy mennyire boláog leveleket küld a fia,amin nem is csodálkozik, hiszen már kisgyermek korábansemszeretteazajos,durvavilágiéletet,hanemkisszobájábanszentmisétmondott,ahogyatemplombanlátta. A püspök aztán átküldi a levelet a rektornak, éskülönös gondjaiba ajánlja a fiút, akinél a szent elhivatásúgyszólva ahajávalegyüttütközöttki.

Mindenkinek megvolt a maga kis legendája, csak nekemnem. Csak egyedül én tolakodtam be a szent falak közé,feláldozvamagamat,hogybetegédesanyámattudjameltartani, három testvéremet felnevelni. Istent nem lehetmegcsalni, de vétkezett a vonat is, amely idehozott, ésbűnös volt az a pénz is, amelyet édes szülém orvosságaárából kiszakítottunk, hogy pap lehessek. Az ebédnél isúgy éreztem,hogyloptammindenfalatot,ésazasztalon

levőecetésolajisugyanaz,melyetafelfeszítettKrisztusnaknyújtottak.Lesütöttemszemeimet,ésremegvehallgattam,nehogyvalakibelémlásson.Azegyik órában egyik piros orcám lett halavány, a másodikórában másik piros orcám esett be. Estére ifjúságomtólvégleg megfosztottan térdeltem kis kápolnánk padjában,két tenyerembe temettem szemeimet, s ujjaim között latinimakönyvemre folytakkönnyeim...

“Idézzükvisszaemlékezetünkbemindenbűneinket…."—imádkoztaaspirituálisatérdeplőn,sénsietvearragondoltam,hogymilyenboldogodakinnavilág...

„Confiteor DeoOmmipotenti..."

Az egész templom zengte a bűnvalló imát, amely ezeknéla szavaknál: „Mea culpa... én vétkem" — megszakadt, s alelkiismeret-vizsgálás komoly csendjébe merülve töprengmindenkibűneifölött.Bánatbasüllyednekaszívek,elsötétednek, s csak a csúcsán látszik az élet vörös fénye,mintha mindenik fel-fellobbanó kicsi öröklámpa volna azéjszakaimindenségsötétségében...

Szent,igazésgyönyörűezahangulat.Anémaságban úgyérzem,hogyhófehérlábúangyalokjárnakapadokközt

ismeretlen égi illattal. Nincs más szín körülöttem, csak afehér,ezüstésaranyhideg,tisztacsillogása,ésúgyérzem,hogy testemnek is olyan fehérnek kellene lennie, mint azoltáronégőkarcsúgyertyaszál;ahitaranypírjánakarcomon és két szememnek, mint két nagy gyémántnakkellene ragyognia a földi szenny fölött, hogy ezüsthangonkiálthassam:

“Atiedvagyok,édesjóIstenem!"

Igen.MostmindjártközénklépaBoldogságosSzűzMária, és hogy fogok a szemei elé kerülni kérges, durvakézzel,bánattól,nyomortólarculvert,bűnöktőlszenynyezett testemmel? Félve figyeltem, hogy na, mosthalkan nyilik az ajtó, és megtörténik a sejtés, de ekkor acsend megszakadt, ötven fiú egyszerre dörgi a kábulatbólfelriadva:

„Mea culpa!" Én vétkem! Én vétkem! ... Én igen nagyvétkem!

Finomhangothallok,mintmikornéhaanem érintetthegedű magas húrja magától sejtelmesen felsóhajt. Az agondolatom,hogymost repültekelazangyalok,éstisztánlátom, hogy a kápolna külsőleg is elszomorodott, Hiábaégnekugyanazokafények,egyárnyalattalmindenkomorabb... Igen, az angyalok elrepültek, és én tisztánérzemszívemenmostislábujjukérintését,ahonnanismeretlen boldogságukbafelröppentek,mint amadarak.

Enyhenyugalomlopózikbensőmbe,snéhánygörbecsonttólhatároltgyermekértelmemkivilágosodik,stúlzottfogadkozássalelhatározom,hogyelszakítommagamata

világtól.

Némán távoznak a kápolnából ágyukba a növendékek.Egymásra semnéznek,őrzik a silentium religiosumot,elmélyítik a csendet... Milyen szép szó ez is: “szlens...hallgató..." Olyan túlvilágian hangzik, és amikor kiejtem,milyen gyorsan meghal a végén az “esz” betű... Szlens...Egyhalottnyelvhalottmuzsikája,és mostamienk...Azoké,kikmeghaltunkavilágranézve...Örvendekareánkparancsoltszentcsendtörvényének,mertmostúgysem tudnék szót váltani senkivel. Áldom a pillanatot,melyneknémaságábanelrejtőzhetermn...

Amegigazulásboldogságávalhanyatlomágyamba,ésmár-már elcsitul remegő bensőm, mikor egy elkésett bűnösszetöriamagamrahazudottpapihivatásremegődélibábját. Eszembe jut, hogy a ládám fenekén mélyenelrejtveőrzöm aMargitka fényképét. Egy átvirrasztottéjszakakönnyesháborgásaiutánadtanekem,mikoreljöttem.Azelsőbimbóezaleány,akiszívemaranybokrán először kihajtott... Soha ujjal sem érintettem,csak távolról szerettem, és az első ifjúság szentségteremtőtisztasága védte...

Margitka!...Arémültlelkiismeretarcombamered,akárhová fordítompárnámonfejemet:

— Ne hazudj! ... Istennek akarsz hazudni.?.."Tudom,hogy igaza van, de próbálom megnyugtatni, hogy mihelyttársaim elaludtak, felkelek, és megsemmisítem a képet. Aholdbetegfényebesütadormitóriumba,azegymásmellett elnyúló ágyak közé. Az alvók lélegzetvétele olyanmélyrőljövő,bánatos...Vagycsakénhallomannak?...

Fáradtságereszkedikagyamra,és arccalbúvokbeleapárnába,de most alulrólnézszemeimbe a lelkiismeret.

— Vigyázz!...Nehazudj,merténvigyázokrád!...Margitka!...—vívódomtovább,éstudom,hogynemakaromaképetmegsemmisíteni.Kifogásokatkeresek,hogyaznembűn,hamegtartom.AnőkisIstenteremtményei,ésanőktőlcsakfinomságottanulazember... Hogy ő szeret engem? ... Én is szeretem... és hama mégnemis,holnapelégetemaképét...

A lelkiismeret csak néz, néz, és nem hagy elaludni!..-Most márcsakazértismegtartom —támadfeladac.

— Vagymegbízolbennem,vagynem.—fóistenem,tudnod kell, hogy egy ilyen ártatlanságon nem múlhat apapihivatás...

MostmegIstentbántottammeg!Világosanérzem,denemengedek. Próbálok közömbös lenni. Mindenre gondolok:azelhagyottcsaláditűzhelyre,azutazásra,amegérkezésre.Átélemújbólfrissbenyomásaimat.Mindenhiába...Továbbhallom...

— Tépdell...Tépdell...Most!...Nehalogasd!...—Jó,hátmegteszem-—határozok,decsakazért,hogyidőtnyerjek.FegyverszünetetakarokkötniazIstennel...Ahold átvonul a vén csillagda fölött, az erdők mögül feketefelhőktolulnakelő,éseltakarjákacsillagokat.Áthatolhatatlansötétleszahálóteremben,amelybebelemerülnek azágyak,atárgyak.

-—Mostmárnemlátmegsenki.Rajta!—intújbólabelsőhang.

Nesz nélkül fölkelek, fekete köpenyt borítok magamra,hogvfehérhálóruhámnevilágítson,ésizgalombanlüktetőhalántékkalágyamlábánállévőládámhoztapogatok.Halkanfelnyitom,vakujjakkalelőkeresemaképet,viszszalopózom,éshosszasanfigyelem,nemvette-evalakiészre...Jobbról,balrólkarhossznyirafekszenekszomszédaim. De hátha nem alszanak? Hátha figyelnek?Nem,mégnemteheteksemmit...

. — Csak még egyszer láthatnám, hogy milyen volt... —síraszívem.

Ez is csak újabb hazugság, mert tisztán látom a leányt. Ittvanelőttemkarcsúalakja,szőke,finomarca,dúshajkoronája, ragyogó, kedves szemei, szűzi testecskéje, ahozzámvaló,nekemteremtettegészédesleány...Margitka,akiténmostmegakarokölni.Igen,igen.Gvilkosságez.

Fejemrehúzomapaplant,ésalattaszívemhezszorítom,shosszan,forrónmegcsókolomaképét:

— MargitkalÉdesMargitka!Szeretlek!

Most mondottam meg neki először életemben... Tudta, deénsohasemszóltam.Afáknakigenismondottam,avirágoknak,a madárnak, aligbeszélőkis öcsémnek,akönyveimnek, az égnek, is, mikor belenéztem; a földnekis,mikorforrómellemethűs,barnaanyatestéhezszoritottam,denekisoha...soha!...

-Szeretlek,édesMargitkám!

Vajontudtam-ealelkemmelakkorátkiáltani,hogyotthon,a hegyek, havasok gyönyörű testein túl, a madárfárasztómessziségben,aKárpátoktövébenalvókisszékelyfalucskábanmeghallja.

,Szeretlek!"

Ésakkoriskiáltottam,mikorafelismerhetetlenpapirfoszlányokfölöttféligaléltanszenvedtem,ésaszéttépettleánnyalszéttépettszerelmem,játéktalanifjúságommindénálmáteltemettem...

Mostmáraludhatok,akárörökreis.MintIstenfrissbáránykájáhozillik,mégegyszerelrecitáltama,DeProfundis’-t—“Amélységbőlkiáltokfel,Uram,hozzád"-ot —, elfordítottam szeliden arcomat. Azt hittem, hogymegnyugszom,denemjöttálomaszemeimre.Alelkiismeret arca elmosódott,szétfoszlott, és nem volt,akivelmostmárénkiáltsamszembe;—Hazudtál,mertazénszívemhalhatatlan.

*

Megkaptam akék reverendát.

Aspirituálisúrjóságosanmosolyogvamegáldja.Óvatosanviszem, hogy a szenteltvízcsepp le ne gördüljön róla."Társaimkedvesensegítenek beöltözni,hiszenaztsem

tudom,hogyankell felvenni.Tétovázok,

— Előbbcsókolja meg,tisztelendőúr!—biztataz egyik.

-      Ezazeljegyzéseamennyei ruhával.

— Tisztelendő úr? ... csodálkozom. — Nekem mondotta?Én... én már tisztelendő úr volnék? ... — és gyanakszom,hogytévedett.

Reszkető,idegesujjakkalgombolomvégigakülönöskötésű,hosszúgombsort.Kibontjákafeketeteveszőrcingulumot, testemhez mérik, és háromszor derekam körécsavarják.Kész.

-— Olyan, mint egy szép, kék leány — hallom, de nemmerekmegmozdulni.Csakállokéspirulok.

— Nem hosszú, éppen el van találva — kritizálja egybeesettmellűmásodéves,ésirigykedvenézielődomborodómellkasomat,aszélesvállakat,erőrejtőkarjaimat,Azizmokjátékaátveraszentruhán.

— Igazisacerdosmilitans.—Tetszikkarcsú,magasalakom,éshaaközépkorbanélnénk,mostbiztosaneretnekeketpusztítaniküldenének,ahogyaharcospapokatszokták,aküzdőegyházfiait.

Különösen érzem magamat, talán reszketek is, testileg iselgyöngültem! Finom, meleg hullám borítja el a ruha alatttestemet,valamiismeretlen,demindenképpenszentkiáradás,könnyűésláthatatlanfény.Örülökésfélek,beszélnisemtudok.Üreséskihaltaszájam,dejátszomazelfogulatlant:;

— Nincsegytükör?Szeretnémlátnimagamatbenne.

Rosszallón int le egy életszentség hírében álló teológus.Mártudom,hogyAdorjánFerencnekhívják,ésnegyedéves.

— Menjen a kápolnába, és nézze meg magát a Szűzanyaszemeiben...Az amitükrünk.

Természetesen igaza van. Úgy is akartam tenni, de mostmárnemmegyek.Kinekparancsol?Parancsranemimádkozom. Dacosan vetem fel a fejemet, és átfut rajtama harag.

— Bízza reám, tisztelendő úr! — felelem ellenségesen. Atöbbiekkacagnakéselmennek.Agyermekaszkétaazonban nem tágít. Mikor magunkra maradunk, hozzámlép,komolyan,bánatosanaszemembenéz,ésbátrankimondja:.

-— Gondolja meg a hivatását, tisztelendő úr, mert ön máraz elsőlépésnélelbukottakékreverendában!

Megtántorodomazigazságától,deőnembánná,hainkábbmár most holtan zuhannék hanyatt, semhogy méltatlanulviseljemÍstenkékigáját.

*

Egész nap ahivatásszón töprengtem. Különhúzódtam,rejtőzködtem,mintegybetegmadár.Aközöséletelviselhetetlen és kellemetlen volt, Alig vártam az estét,hogytestemetmegsemmisítse,ésmagamramaradjak.Társtalanésbizalmatlanvoltammindenkihez.Magamba

zárkóztam.A bokrok mögötti magánosösvényenjarnitanultam a reverendában, mint a gyermek. Sokszor le kellhajolnom, hogy a lépésem elé csapódó kék szárnyakatelhárítsam,éskibogozódjambelőjük.Haürespercemmaradt, mindenhonnan a 4 ária kék szemei néztek reárri,amelyekbe nemakartambeletekinteni.

Azestiórákbankülönösszegyűjtötteaspirituálisazelsőéveseket a kápolnában, hogy külön meditációt tartsonnekik.Szorongvaültünkbeapadokba.

— Testvérkéim — nézett reánk enyhén. — Most, mikormegkapták      a      szent      ruhát,      még      egyszer      meg      kellvizsgálniokhivatásukat...

Vérhullámönt el. Megvagyok győződve, hogy azénszigorú öltöztetőtársam árulta el neki a tüköraffért, s ezértvanakülönmeditáció.Összezsugorodomültömben,snemmerek se jobbra, se balra nézni, mert azt hiszem, hogyebbenapillanatbantitkonmindenkiengemfigyel.

, Nem szabad a mennyet királ elébe állanunk méltatla-nul...!

Kissé tótosan beszél a spirituális - tűnik fel.—Nem aztmondja,hogy,király",hanem,királ".Erőtveszekmagamon,ésfeszültenfigyelekmindenszavára.

,Nézzünk hát szembevele!..."—folvtatjaaSpirituális.

- Nézzünkhátszembe...—ismétlemmagamban.Atapasztalt,vesekutatóSzentÍgnácmódszerétköveti.

Megmagyarázza, hogy mi az az “elhívatás", és felsorolja ,ismérveit.:Mindenkülsőésbelső“jegyé”-nélidőtenged,hogymegvizsgálhassukönmagunkat.

,Azért jöttetek-e ide, hogy teljesenés kizárólagIstenszolgálatára szenteljétekmagatokat?..."

Amagam részéről nemmerek ráfelelni.

. Vagytaláncsakazelőhaladás, anyagijavak,külsőokok,hiúság,szegénvségkényszerítettekrá?..."

— Engembizonyaszegénység...

,LegetvoscharitasChristi"...AKrisztusszeretetesürgeettre ehajlékba?..."

— Bizony,nemnagyon.

, Él-e bennetek a kiolthatatlan vágy a castitas, a szűzi,tiszta életután? ..."

- Élniél...hiszenolyanszép,devajonmegbírom-etartani?

.Érzitek-eazimádság,azIstenbenelmerülésszomját?

—- Egyebet sem csináltam életemben, mint küzdöttem,szenvedtemésirnádkoztam.

...Képesekvagytok-eaSzentírásföléhajolva,akármeghalniis,csakhogymegismerjétekavilágboldogításá-naktudományát?."

— Igen!—kiáltottamfelfélhangosan.

Azt sem tudom, mi a világ, de már boldogítani akarom.Csak azt tudom, hogy millió és millió ember szenved, agyermekekneknincshováfejüketlehajtaniuk,mégavirágárnyékaismásé,éstöbbmeztelentestetsütanap,mint

felöltözöttet. A szájak sárgák a kínzó éhségtől, és a nagyigazságtalanságtól sazát bánatában megfeketedik a búza amezőn. Csak azt tudom, hogy odahaza az én népem vár,Én hazudok, ők szenvednek a kenyérért, és már csak a“gondolom ökrei"-vel szántanak, Piros féreg fullasztotta anótátazerdőkmadaraibais,aházölelőkertecskékleromlottak,éshiábatépik,rúgjákasoványrögöt.Aszomorúságtól megdőltek a fák is, és a nap mindennapjobban sietlemenniaföldbe,hogytöbbkintnelásson.

Deénfeláldozommagamatértük.Eddigkétszentbőlcsináltunk egy embert, most én minden emberből szentetcsinálok. Azt... azt, csak végezzek és hazamehessek... Éntudom, hogy a szeretet váltotta meg a világot, és én újramegváltom, mert én úgy tudok szeretni, hogy a Sátánnakisaztmondom:,,Tűzvirág..."

Gyermekitúlzásaimbanéreztem,hogyvégtelennétárulok,és a legtöbb vagyok mindannyiuk között, mert én nemazértleszekpap,hogy“udvarképes"reverendámlegyen,anőkkezetcsókoljanak,aranykehelybőligyammindenreggel, szép kocsim legyen, és beszedjem a kepét, s még ,püspökislehessek,akiszentgőggeltűri,hogy“kegyelmesatyám?"-nak szólítsák; hanem értük, a mezítlábasokért,rongyosokért,aföldbarmaiért,akikreménységükbenmindenkarácsonykorszájukleheletévelmelengetikJézuska lábait, és elalszanak a templomban, mert végreegykis pihenéshezjutottak.

Már nem hallottam, mit papol a spirituális úr a többinek.Élveztem önmagamat. Azt hittem, hogy koporsóba tettékebbenanagypaphodálybanifjúságomat,éssohaboldog

nem leszek. Vége a szerelemnek is, a hús boldogságának.Most azonban tisztában vagyok a tévedésemmel. Annálboldogabb egyember,minéltöbbenboldogok...

— Si non es vocatus, fac ut voceris . .. Ha nem vagyhivatott, tedd, hogy hívassál — fejezte be az elmélkedéstaspirituális,deénmárakkorörömömbenlelkesenszorítottam keblemre kezemet, és nagy célom gyönyörűtitkátrejtegettemtenyereimalatt...

Azelmélkedésutánkéttársamhosszasangyóntaspirituálisnak. Mikor rendre kijöttek tőle, szótlanul újracivil ruhát öltöttek, és az est leple alatt, lehajtott fővel,senkitőlelsembúcsúzva,kimentek akapun.

Egy pillanatig sóváran néztem utánuk, de ismét fellángolta lelkem,ésaztmondottammagamban:

— Beszéltemvolnacsakénvelük,tudomIsten,ittmaradtak volina..,

*

Harmadnap a spirituális úr hívatott. Rossz sejtelemmelléptem be hozzá. Némán helyet mutatott maga mellett, éskomolyan rám nézett. Tudta,hogy a hallgatással jár alegjobban.Sovány,kopasz,szűkreszabott,meghajlotthátgerincű-ember volt a lelkünk igazgatója, halk szavúaszkéta, kibe hálni jár a lélek. Előtte egy fehér papírivenidegesceruzajegyzetek.

— Mi a neve, carissime?Elfogultan válaszoltam.

— Hargithay József.Szónélkülfelírja.

— Nemérezteszükségét,hogyvelembeszéljen?

— Deigen,kérem,hanem...

— Hanem?...

— Nemmertemjönni.

— Ésmiértnemmert?—vallatott.

— Féltem.

— Mitőlfélt?Tőlem?

— Igen...

— Mindiglesütöttszemekkelszokottbeszélni?Azalattomosvonás.

Szégyenkezve,lázadozva,elszántan,dacosanvágtamfelafejemet. A spirituális pergamenarcán finom gúny villantát.

— Mindigigazat szokottmondani?

— Sohasemhazudtam.

— Akkor mondja el az élete történetét. .. Miért akar paplenni?

Meghökkentem.Haénőszinténbevallom,mármaszedhetemasátorfámat,ésakkormileszözvegyédesanyámmal,háromárvatestvéremrmnel,akikrőlnekemkellgondoskodnomazéletben...Hogyfogjákelviselniaszégyent,haavárosbanrészvevőenérdeklődnek;

— ,Igaz,hogyJóskátkicsapták.?..Aztajófiút?Lehetetlen!...Kigondoltavolnaarrólazönfeláldozómintagyerekról?

Habozásomatlátvaaspirituálisszelídenmegsimítottaarcomat.

— Neféljentőlem,fiam.Tekintsenédesatyjának,éslegyenbizalommalhozzám.

Párszóvalmegvetteaszívemet,ésmárnembántamsemmit. Valami kényszerített, hogy elmondjak mindent,ésféliglezártszemekkelbeszélnikezdtemszomorúgyermeksorsomról;;

—- Az édesapám tanító volt. Hatalmas, erős ember. Szépbirtokunkvolt,éskezdetbenfalunlaktunk.Egyszéptavaszinaponkezdődöttatragédiánk..,Emlékszem,hogya húgommal a víz mellett játszottunk. Félméteres lánykavoltahúgom,énisaligelébbvaló.Egyszerösszebeszéltünk,hogymegnézzüköcsénket,akiabölcsőben feküdt,ésszája izgett-mozgotta tejután.

— Te,vegyükkiaz ölünkbe—aztmondjaa húgom.

— Miért ne!

Ügyesenkiemeltem,hintáztattamakaromon.Húgommegirigyelte.

— Addide!

- Nesze.

Addig cserélgettük, míg elejtettük, és a gyermek begurultazasztalalá.Áldottszerencse,hogynemsírt.Visszaraktuka bölcsőbe,és éppenelakartunk illanni,mikor nagy szomorúan bejött édesapa. Leült, nézett. Már-már elárultuk, hogy elejtettük a csecsemőt. Húgom bökteisazoldalamat,deekkormégszomorúbbanbejöttanyais.

— Mitvégeztél? — kérdezteapától.

— Hiábavalóminden...Tönkrementünk.

-— Azért nebúsulj!—így becézte.

Milyenszépvoltakkorédesanya,spirituálisúr—lelkendeztem,deaszárazreverendaembercsakintett,hogyfolytassam.

...Agyermekszerencsérefelsírt.Anyaamelléhez

emelte.Bennünket percalattkivittonnan a lelkiismeret.

Végigmenekültünk az udvaron a kaszajfa háta mögé, ahola húgomédesenelkacagta magát...;

Egyszer csak látjuk, hogy a kapu nyílik, és négy lószekérállít be az udvarunkra. Sokáig nem mertünk mozdulni, dea kíváncsiság végül is elővitt. A lovak fordítva voltaknekiállítvaasaroglyának.Kissécsodálkoztunkrajtuk,és

— akkor már javában folyt a munka a szobában. Idegenemberekjártak-keltekdurvazajjal,ésmindentfelforgattak.Apa sorramutogattaabútorokat:

— Ezt vigyék, aztán a nagy szekrényt. A függönyöket lekellszedni.

— Hováviszik?— kérdeztük,deelkergettek.

— Takarodjatokjátszani!

Húgom félt, a kezemet fogta, és kerek, szép, hólyagosszemekkel leste, hogyan szedi le a tükröt egy hórihorgasember,, . És aznap nem tudtunk játszani, spirituális úr,kérem, sem a begycsontokkal, sem a főzőedényekkel... Avízpartra semmentünkörvényutazóhalatnézni.

Estére üres volt a szoba. El-elkiáltottuk magunkat benne,nagyokatvisszhangzott.Szomorkásanültünkatűzmellett,míglefektettek.

Hajnaltájonanyánkhideg,éjjeliujjaivalhozzánkért,felöltöztetett,éskivittazudvarra...Nagy,rőtlángúviharlámpákégtekaszekereken.

Udvarhelyreköltözködtünk.Azéjcsöppjeiarcunkbapermeteztek,mitőlmegfázottazorrocskánk.

Piroshomlokkal,verejtékezve,haloványságközött

beszéltem,Aspirituálispillantásnélkül,merevenhallgatott,minthaottsemvolnék.

...Elhagyatottutcábavittek,féligdűltházakközé,melyekolyanok,mintamellenlököttember.Édesapacsakmeghajolvabírtjárniatörpeszobákban,éseztúgymegszokta -— legalább mi azt gondoltuk -, hogy az úton.a szabadban is meghajtotta a fejét; pedig jó magosan vanaz ég,nemütöttevolnabeleahomlokát...

Kevésidő múlásával megtudtuk,hogymégsincsolyan

magasan az ég. A papkertben szép, hosszú szálú ibolyáknyíltakabbanazidőben.Sokszorodafeledkeztünk.Édesapáhozrontottunkbeazibolyákkal,devisszarettentünk.Azágyonült,ésegyúrtapogattaalábait.Húgomközelmerészkedett.

- Ni,édesapa,milyenkövéralába!

— Édesapa hízik — és szomorúan magához kanyarítottaleánykáját.

— Tényleghízik—vallottambeénis.

Azorvos—mertazvoltazazúr—elvégezteatapogatást.

-—Kérem,csekélység azegész.Nem kell aggódnia.Húgommalincselkedett,mígareceptetkarcolta,éscsaknagyhuzavonautánárultael.

-— Vízkór.Szívbajbóltámadt...

Ésminagyörömmelszaladtunkki.

— Édesanya!Édesanya!Édesapahízik!...

Meg kellett pihennem. Olyan elevenen élt bennem a kép,mint a Miatyánk a papban.. . Újra lehanyatlott a fejem, ésvisszamerültemaműltba.

...Esédesapatovábbbízott.Mikorazalmafaelhullatta

piros eres virágját a papkertben, járni se bírt. Kiült azudvarra, a verőfénybe. Nővérem hangosan tanult, leány-módra:

— ,Szolimán,atörökökcsászáranagysereggelközeledettMagyarországhoz..."Ezenkevésséfelvidult,denaphanyatláskormindiglekellettfeküdnie.Miakonyhába húzódtunk,hogynezavarjuk.

Egyikestenyílik azajtó, és édesapánkállaz ajtóbanalsóruhában, mint a fehér halál, kinek ezüstös a szakálla.Segítségérefutunk,de ő csak áll,sszaval az ajtóban.

-— Az irományokat hozom. Nem lehet tudni a napot. Jó,ha kéznélvannak.

Kínosanazasztalhoztámolygottésszétteregette.

— Ezaműködésibizonyítvány,végzés,kinevezés...Haletalálom hunyni a szememet, sürgősen terjesszétek fel anyugdíjért.

Rámfürkészett.

- Mittanulsz?

— Latint.Vizsgánkvanholnap...

-Igen?...Jóltanulj!...Emberlégyatalpadon,mert...—ésösszeszívta a szakállát, s a lépésekkel küzdve befordult azajtón. Benn, ágyában pedig lehunyta szemeit, és nézte,nézte jósokáiga—jövőt...

Azemlékezéskínjátólodagyengültemavallatópapdohányszagúreverendájára,kimegértőnbiztatott.

— Megkönnyebbülsz, fiam,haelmondaszmindent.

— Mondom...—simítottamhátraahajamat.

. . Másnap reggel hosszasan megcsókolt apa. Sohasemszoktaazelőtt.Kemény,régulásembervolt.Aztkíván-ta,hogy én iscsókoljam meg,ahányszorcsakakarom...

Boldoganmentemavizsgára.Drukkolvaültünkapadokban,azigazgatószigorúanültazasztalnál,ésrendreszólongatott. A tanárunk a szemével biztatott: — Bátran,neféljetek!Egyszercsaka szívembe nyilallanevem.

,Hargithay József."

Lüktető torokkal ugromfel.

,Harmincnegyedikoldal,tizenhetedikolvasmány—halloma tanárúrhangját.-Ranaruptaetbos..."

Aligmondomki,hogy:,Harmincnegyedikoldal",hirtelenbelépazajtónegyasszony,éshangosankiabálnikezd:,AHargithaygyerekettessenhamarhazaküldeni,merthaldoklikazapja!"...Abbanapillanatbanahalál-csengettyű is szólni kezd, nekem pedig hull a könnyem alatinolvasókönyvre...Azasszonytkiszidjákazosztályból,az igazgatóúrharagosanrámförmed:

— Nepityeregj,hanemfelelj!..

Azért volt ilyen mord, hogy ő is el ne sírja magát, és énvizsgálatlan ne maradjak, mert az utolsó vizsgánk voltjúnius25-én.Atanárúrmegsimogatottésszelidennoszogatott.

, Ra-na rup... p... p... ta — zokogtam — et bo-bo- bos...?A felfuvalkodottbékaésazökör...

... Így kezdtem az életet, spirituális úr, és ez volt az elsővizsgámbelőle.

. . . Mikor hazaértem, a falakat már kárpitokba vonták, asztaniolosangyalokatfelállították,egyasztalkáraráhelyeztékafeszületet...Édesapaörökremeghalvafeküdt

aravatalonruhájában,olvasóvalösszekötöttkezeamellén.

Aznapestenagyokatroppantaszékacsendbenvirrasztókalatt.Énakapubanálltam.Aszomszédasszonymegsajnált,ésegy szeletdinnyétnyomotta markomba.

Ezvoltazelsőönállóvacsorám,mertmindenpénzünketatemetésivállalkozónakkellettadnunk,különbenkijelentette,hogymásképpennemvállaljaa“hullaeltakaritását..."

Atöbbiisszomorú,spirituálisúr.Jártamazapámkalapjában, melyet papírral kerekítettek tízéves fejemhez.Hidegtélennagykabátnélküldideregtem,hogyahúgaimnaklegyentisztességes ruhája.Anyugdíjkicsivolt, és nekem az apám helyére kellett állanom. Annyittandíjmentesültem,annyibutakölyketoktattam,mígsikerültleérettségiznem...

Hanemszegényanyánkszemlátomástpusztult.Amenynyitmigyarapodtunk,ugyanannyitfogyottő.Arcáról eltűnt a szín, szemei beestek, a mementóvonalak,mint a tűzér, pirosan belevágtak a tenyerébe. Bennem vanminden bizodalmuk... Hej, sokat álmodtam én róla, hogymitcsinálnék,ha pénzemvolna...

— Mit csinálna, fiam? — szeretett a hangjával is a szárazpapi ember,ésteljesenbelebonyolított azálomlátásba.

Széles,lelkesmozdulattal magyaráztam:

— ... Tudja, spirituális úr? Előszöris gyönyörűházatépítenék valahol egy erdő tövében. Berendezném mindenjóval.Aranybólvolnamégarozsdaisakésen-villán.

Legelőszörmegfestetnémapám,anyámképét.Kishúgommalmegtanácskoznók,hogymelyiket.Azt-e,amelyiken édesanya fiatal és üde, mint a reggel támadtgondolat, vagy a mostanit, a lesorvadt arcút, szegényesruhájút...

Mégisezt festetném meg.

Akonyhátfelszerelnémdrágaedényekkel,kristálypoharakkal.Majorságotiskeltetnék;márciusicsirkét,pelyhespipét...

Aztan egy napon - legjobb volna a nevem napján — sajátkocsimra ülnék,éselhajtatnékakis,meglököttházelé.

Márakapubólkiáltoznék;

— Hamar! Hamar! Sietni! Elhűl otthon a leves!Kifutnának,      és      magammal      vinném            őket            azelhagyatottságból.      Az      izmos            lovak,      ejh,      hogytrappolnának!

Aztánaszépszobábavezetnémőket,holaképekfüggneka falon. Édesanya sírna a látásukra, és csak annyit tudnamondani:,Drágafiam!"

...Ahogyakonyháramennénk,hátegypicicsirkebemerészkedneanyitottajtóncsipegetni.Kishúgomfelkapná,megcsókolná.

— Jaj, dehercig!

Az ügyetlen csibe aranylábacskáival kapargatná a húgomtenyerét.

Ésmikoralegboldogabbak,mindenrőlelfeledkeztek,elszöknémmellőlük,ésfelgyújtanámazelhagyott,szegényházat...

Ilyeneketálmodtaménszázszor,spirituálisúr,ésannálborzasztóbbvolta valóságraébredni.

Érettségiutánbeláttam,hogymégsúlyosabbahelyzetünk,és arra nem is gondolhatok, hogy saját erőmből felsőbbiskolábajuthassak...Vagymagamat,vagyőketkellfeláldoznom...

És én most nem bánom, spirituális úr, bármi is történjékvelem,őszinténbevallom,hogyezértlettempap.Szegénységből, az élet kényszeréből.. . Sokat töprengtem,demárnembírtamnéznianyámszótlankérését,azismerősök nyilt jó tanácsait, és kijelentettem, hogy pappáleszek...Ez azigazság,spirituálisúr...Láttavolnaazöröműket és a lázas készülődést! Heteken keresztül ruhátstoppoltak,gyolcsothasítottak,hitelbevásároltak.Mindent gondosan elrendeztek a ládácskámban, és utolsóeste számbaadták.

- Nézd,Jóska!Ittvantizenkétzsebkendő.Ezekazingek,itta gallérok...eztide teszem,aztoda...

Mikor elérkezett az indulás ideje, vettem a nehéz táskát.Anyasajnált.Azthitte,szégyenlemvinni.

- Embertfogadok— ajánlotta.

- Minek?Kárapénzért.

Azútonsokszormegkérdezte:

- Bírod-e,fiam?

- Ugyan, anya... — és összeharaptam a fogaimat.Felszálláskorötforintoterőltetetta kezembe.

- Veddmagadhoz!

Sokszorvisszaadtam,merttudtam,hogyutolsópénzaháznál.

- Nyugodtabbleszek,haelveszed—sírt,éserőszakosanazsebembe gyűrte.

A legközelebbi állomásról mégis visszaküldöttem, mertnem tisztességes ember, ki elveszi anyjától az orvosságárát...

— Ugye, spirituális úr? ... És most mindent tud. Ezértlettempap!...Történjékakármivelem...Ezért.Csakezért...

— Jól tette, fiam — nyugtatott meg a spirituális. — Neaggódjék, ne töprengjen, ne féljen, hanem imádkozzék,gondoljonarra,amitaz Udvözítőmond:

,fugum meum suave est et onus meum leve..." az Istenigájagyönyörűségesésterhekönnyű...Mostpedigtávozzékbékében...,

Érzékenyésgyanakodólettem.Márbántamaspirituálisnaktettvallomást.Hatehettem,elkerültem,másgyóntatót választottam, és nem mertem a meditációk alattaszemeimetfelemelni.Rettegvelestem,hogynemmond-e ilyenkor valamit, amivel elárul engem a növendékekelőtt, de nem voltam hálás még gondolatban sem, hogynem tette meg. Kiszolgáltattam magamat neki, és mostlelki kényszer alatt tart... Hátha még ismerné bensőmet, abűnöket,melyekkelnaprólnapraküzdök,atestkisértéseit,lobogógyermekvéremkéjesfantáziáit;melyeketéletszentséglátszataalákellrejtenem,aképmutatást,hogykinecsapjanak!...Folytonosbelsőrettenetbenéltem,amimeggyaláztaszépifjúságomat,arcomraráncokat,szemembealattomosságotírt.Kimondhatatlanulfájt

ifjúságom.Mennyiveltisztább,igazabb,őszintébb,nemesebb voltam. Feszült erőimet szent bilincsbe vertem,az emberi kacagást mellembe fojtottam, bimbóálmaimnakjátékos, üde szárnyait levágtam. A valóságos földön járvaéjjel-nappal csak a mennyországra vagy a pokolra kelletttekintenem. A vallás misztikumának természetfelettiségemegigézett,szentírással,KempisTamással,Szentatyákkal, hagiológiával, tomisztikával és kápráztatószertartásokkalszuggeráltak,belefojtottakazaranykehelybe. A miszticizmus láthatatlan aranyszálainfüggöttem ég és föld között. Meghaltam a világra nézve,ésnemtudtamüdvözülni.Kábultan,félveaszentségörvényeiben vergődtem...

Későbbvalamifinommelegségszállottbensőmbe.Állottam a barna tölgyfa pulpitus mellett, hatalmas latinkönyvekfölégörnyedve,melyekévezredekisteniésemberibölcsességét,tudományáttártákfelelviselhetetlenül hatalmas méretekben. Beleszédültem akozmogónia elképzelhetetlen távlataiba, a “creatio primaéssecunda?"fenségesötleteibe,a,nihil",asemmifilozófiájába, a teremtés szédületes világába. Álmodni semertemvolna,mirejlika“KezdetbenteremtéIstenazegetésföldet"—egyszerűigéimögött...Azuniverzummitikusmagaslatait jártam, és az intuíció villámai között szóbasohasemölthetőhimnuszokzengettekforrófantáziámban.Finomlatinszavakcsengéséveljátszottam,éselragadtatásombansegíteni szerettem volnaIstennek.

Lassan, lassan értéktelenné vált előttem minden, mi földi,s a Szentháromság titkának árnyékából büszkén lenéztemavakemberiséget...Nemtudtam,kiazIsten,de

elfeledtem, hogy mi az ember. Lettem együgyű csodaőr,szentektrubadúrja...én,azapróféregamindenségmezején. Azt hittem, hogy ez a hivatás, de csak későbbjöttemrá,hogycsaktömjénittasság...Erremégmohóbbanvetettemrámagamatazisteniésemberikultúrakincseire,ésagyamforrólett,deszívemhideg.Azátélésszentihlete,azégivirágfakadásdrágapillanataelmaradt.Elveszítettem a tudatlanok boldogságát, és nem nyertemmegabölcsekésigazaknyugalmát.Minéltöbbettanultam,annálnagyobblettakérdőjelalelkemben.Végültehetetlenülösszerogytamanememberiértelemnekvalósúlyosigazságokalatt...Segítséget,védelmetkerestem, de ötven társam között egy sem volt, kit lelkirokonomnaknevezhettemvolna.Voltak,akikazelragadtatásig tudtak imádkozni; voltak, kiknek ajkairólmint a gyöngy pergett a latin szó, mindenki valamibenkiváló vagy gyöngébb; de olyant, aki a szavak mögé jöttvolnavelem—egyetsemtaláltam.Alegnagyobbértelemse mert a természetfölötti arcába nézni, hanem alázatosancsakannyitmondott:—,Hiszek!...Hiszek!,.."—ésboldog volt, mert igazat mondott... Ó, hogy irigyeltem azilyeneket.

Hónapok teltek el a belső vívódásokban, és úgy éreztern,hogy testem megsemmisült. Mint a katakombalakóknakcsakaföldfeketeboltívérefelszegezett,aligmegvilágítottfeszület a mindensége: én sem láttam semmit, amit a földnyújt.Neméreztemavirágillatot,vakvoltamavillámlásra, az évszakok tudtomon kívül változtak, nemjutott eszembe,hogyrajtamkívülmásisvanavilágon.

Ettem, ittam, aludtam anélkül, hogy jelentősége lett volnaelőttem.Különöslelkiállapotvolt.Ahipnotizáltak

hasonlítanakehhezaszentapátiához,melybőlvégrefelébresztettabűn.

Szerelmeslettemújraegyismeretlenleányba,akitmindösszeegyszerláttam,mikorazutcánelsuhantmellettünk.Egyetlenpillantástvetettemrá,csakatekintetünk találkozott, és azt se tudtam, szőke-e, vagybarna;devalamieddigsohanemérzettáramszaladtvégigrajtam,ésráébresztettatestemre.Szemeimmegteltekharmatosfénnyel,arcomrapírszökött,fájó,édeskíntleheltekcsontjaim,ajkamszárazonreszketett.Ujgyötrelemkezdődött.Féltemésimádkoztam.Nemakartam vétkezni, és mégis minden gondolatom szennyesvolt. Vérem pezsgett, a testi kárhozat színes aljasságailátománykéntlebegtekúton-ütfélenelőttem,ésnemtávoztaktőlemmégaszenthelyekensem.Aképzeletembenkavargómeztelenségtőlnembírtamszabadulni, érzékeim pattanásig feszültek, s az eddig nemis sejtett rejtett erők szinte fizikai valósággá tették a nőitestet,melymegfertőzöttkörülöttemmindent...Csakmostértettemmegaszenteket,kikcsalánbafeküdtek,ciliciummalöveztékágyékukat,flagellummalvertéktestüket,megiscsonkították,csakhogyakísértéstőlszabaduljanak.

. .. Könnyű volt nekik — fantáziáltam —, nem azért, mertszentekvoltak,hanem mert nekik nem kellett félniük.Véresretépettemvolnamagamaténisaszögesostorralésrozsdás,hegyeskampójúövekkel,deareggeliközösmosakodásnáltársaimmeglátnák,ésrásemertemgondolniakövetkezményekre...Mosolyogvaéstitkolózvaszabadottcsakakísértésekellenküzdenem,hogysenkine

issejtse,miforrongbennem...CsakazIstennekpanaszkodtam,ésmikormár-márgyőzedelmeskedtem,hirtelen úgy éreztem, hogy emberi arc ér az én arcomhoz,Megrettenveláttam,hogyszelíd,szépleányarca,éséreztemszerelmestesténekillatátis...

Hetekbekerült,míganőképeelhalványult,akielégitetlentűz lelankadt ereimben, és a pusztító képzeletszerelmetundorésfáradtságváltottafel...

Most az ellenkező végletbe estem. Utáltam az arcomat,egésztestemet.Fénytelen,értéktelenhúsnakláttam,amelyméltatlan alélekhivatásához.

Alélek!...Alélek!...—ragyogottfelagondolatdiadalmasan, és szerettem volna, ha csak a lélek maradmeg belőlem.

Újbólteljeserőmmelalélekrevetettemmagamat,ésmostalelkemlettszerelmes.Atestiségnekkéjesábrándjaihelyettvalamitiszta,anyagtalanvágyamtámadtcsakszeretni, szeretni forrón, beleolvadni valami ismeretlenvilágba, hogy kielégüljön a tüzes, ifjúi élet. Nem tudtam,hogymiezazérzés.Angyalokkiváltságánaksejtettem;deűzött,nyugtalanított,ésvalamitárgyatkeresett,hogyrááradjon.Amagasságbaemelt,ritmusokatébresztett.Széppééstúlvilágiváformáltmindentkörülöttem,Akegyelem meleg, színes esőjét éreztem fejemre hullani, ésa tűnő percek daloltak bennem. Már-már hittem, hogyIstenútjáratértem,ésboldoganröpködtemazősi,boltívesfolyosókon,ésszerettemvolnamindenkinekeldicsekedni,hogymitérzek.

Estéreapillanatonkéntsúlyosodóérzésalakotöltött.Estéremegérettazújcsókajkamon.Ellenállhatatlankényszertéreztem,hogyvalakitvagyvalamitmegcsókoljak.Töprengteméskerestem,hogymirevágyikacsókom:azanyaföldre-e,emberre,feszületre-e,demindentőlvisszariadtam,

A megismerés aztán éppen olyan villanásszerűen jött,mintaföldinőnél.

A kápolnábanültünk.

Imakönyvet nyitottam fel a précesre, és ekkor a lapokközül szemeim elé fordult a Szent Cecília művészi képe.Önkéntelenülatestnélküli,lelkiszenvedélymohóságávalhajoltam rá, hogy megcsókoljam; de a felismerés utolsópillanatábanrémültenvisszadöbbentem:

- Hiszenszentségtörésilyenérzésselegyszentképétérinteni!

Az elborzadás fényénél a kísértés is semmivé foszlott.Eltűnt, soha többé nem bántott. Hideg és józan voltamújból.Szembenéztemmagammal,éselhatároztam,hogyagyötrelmeknek,nyugtalanságaimnakésafélelmeknekvégétszakítom.

Azzal az elhatározással mentem ágyamba, hogy reggelkilépek,otthagyomapapnevelőt,ésazelhatározásmegnyugtatott.

— Ezazutolsóéjszakámitt—hunytamleaszemeimet,Nemissejtettem,hogymígénalszom,azalattdőlela

sorsomn,ésahalál lesz,aki akifelévezetőutatelzárja, ésa százados kapukatbetemetimögöttem.

MÁSODIKFEJEZET

Ezen az éjszakán meghaltAdorján Ferenc negyedévesteológus, aki segitett nekem a kék reverendát felölteni, ésazttanácsolta,hogytükörhelyettaMáriaszemeibennézzemmegmagamat.Mindentelsöprő,hatalmasélményvoltazőtragédiája.

Kemény testű, ragyogó piros arcú csíki fiú volt AdorjánFerenc,mikorateológiárajött,aholazártkiséletkinyílott.Amagasságokbaemelkedésörökvágyakínozta.Fénybe borult szemekkel még a harangkötélen is égbemászott, s az életszentség négy év alatt megette a testét."Tüdővészes, száraz, szép fiú lett. A teste már életébenhalott,hidegvolt,mintaszürkebékáé,amelyasajátlábainelőbb földdé válik, s azután már csak fél marék porráomlik. Mikor a spirituális közölte, hogy felszentelését elkellhalasztania,sígérteapüspöknevében,hogyszanatóriumba küldik, többet senkihez sem szólt. Néha abetegszobábanfelugrottágyában,sönkívületbenúgykiáltozott,hogymindfelriadtunk:

— Ott!Ott!...—lobogottahaja.—Ottafeketemesszibenvan Székelyföld. .. ahol villámok tüzesítik a levegőt, s azéntestvéreimnyomatündöklikaporban.Isten! Isten!Nekem haza kell mennem, mert ha nem, meghal ott azélet!...

Máskor nagy, méretes fekete keresztjét maga mellé tetteazágyba,sazezüstKrisztus-korpuszhozbeszéltfennhangon:

— Elniakarok,Uram!Tizenkétesztendejevárjákodahaza,hogy felkenjék ujjaimat. Sohasem játszottam.Szegényfiúvagyok.Rongyokbanértemennyire,skönyörületbőlvagyok,akivagyok.Afejemfeketeagondoktól, állandó rettegésektől, nekem élnem kell, drágaJézusom,mertengemotthonvárnak,Uram!...

Később az éjszakai önkinzások is megszűntek. Csendesenfeküdtágyában,sarcánnémánfolytakönny.Hakérdezték, csak felnézett, de nem felelt. A végzetes naponmintha ereje hirtelen visszatért volna. Estefelé felkelt ésfelöltözködött. Sovány, magas és komoly volt, mint egyviasszal ragasztott szép halálfő. Szemei körül beteg fényreszketett.Egyikólomkörökközévertablaknálmegpihent. Kék reverendáját elöntötte a holdfény, orcájátahalál.Érezte,hogyazalvilágkutyáimarjákmárasarkát,demosolygott,mikorazestikönyörgésutánnesztelenül,aszilenciumotőrizve,hálótermeinkbevonultunkelőtte.Abuzgóságtól,stúdiumtól,túlságoslelkibenyomásoktólmindennapsorvasztva,hamarálomba merültünk.

Éjfélkörültörtént,amikorKrisztusnesztelenülmegvizsgálja gyertyalelkű fiait, s közeledtére a kőkriptáklakói kiugranak, az ablak vasrácsaiba kapaszkodó ördögpedighanyattesik,visszaapokolba.

Éj van,sazIsten nyugodt.

A beteg fiún nagy izgalom vett erőt. Szédülés fogta el,ahogy beletekintett az ég mélységeibe. Megrogyó lábaitfeszítve,betántorgottakápolnába.Tapogatóujjainyománaranyfoltokmaradtakafalon.Arekedt,tömjénfüsttől

fulladt oltáron felgyújtotta a gyertyákat. A félhomálybólszobrok világítottak elő, az öröklámpa nyugtalan, pirosvirágokatnyitottafalon.Asokszeműkeruboklassanébredeztek,sazontűnődtek,hogymifélevíziókbanrészesül ez az oltár lépcsőjére zuhant gyermek. A kápolnamisztikumaeltöltmindeneket.Aszenteltvizesedényreegérke kúszik, s meghinti homlokát. Így gyógyítja a fájófejét.Ahófehér,drágaoltárabroszonangyaloktáncotlejtenek finoman, színesen. Szűzanya ölében Kicsijézus agyertyalángjábamártjalábujját,éssajátcsodájávaljátszik...

— Csak egyszer akarok misézni! — sóhajtja a beteg fiú.Félelemborzongatja,hiszentiltvavan,deSzűzanyamosolyával biztatja, a hatszárnyú szeráfok is unszolják,Nembírellenállaniavágynak.Káprázvaareggelimiséhezelőkészített szent ruhákhoz vánszorog, és halálsápadtanfelöltözködik,

Feje, szíve zeng, és a belső varázsban végtelenné tárul akiskápolna. A képekkékes fényt kapnak, s mikorazoltárhoztántorog,Máriatrónusaamagasságokbaemelkedik,slábainálakettétiprottkígyóújraeggyéforrik.Jézussebeivértőlpatakzanak,apufókangyalkákintroitustfújnak;afiúpapboldog,ésmosolyveriáthervadtajkait...Forró leheletétől reszket az aranypaténán emelt hostia, deekkor a magasságokban valami zengve megszakad, karjaiernyedten lehullanak, mintha az emberiség láncai húznákalá,csontjaikihűlnek,erőszakosanszétrántottszájábavérbuborék törfel,éssósvériszapbanakad elanyelve,

— Mi ez?—ijedmeg.

Akövetkezőpillanatbanelbűvöltenbelemeredakehelybe,amelyszédülőtekinteteelőtthirtelenmélyülnikezd,minthamindenkiontottemberivérnekakarnáöblétodatárni, s aranyfaláról a világ gyásza verődik vissza amélységébennyugvóIstenszemeibe...

Még sejti, hogy most meg kellene csókolnia az oltárt, defejetétovázik,homlokredőielsötétülnek,ökleiazoltárasztalradobbannak,savégsőkigfeszítettgyermekszervezetszépsugárbanráöntiavértaféligelmondottmisére...

.Agyertyáklassanlángotváltanak,ésszépenhozzászállanak a halotthoz. Ismét csend lesz, s az alvóházatújraláthatatlanhatalmakőrzik.Azölesfalakboltíveialatt patinás szentek talányaikon töprengenek, s a sűrűnfüggőfeszületekkínjaitglóriába vonjaaz éjszaka.,.

Hajnalfeléatépettfelhőkönáttöraderengés,safáktetejelassanzúgnikezd.Adormitóriumokbanszörnyenkopottak és sárgák a nép apostolkái, mintha mindeniknekágya alattvolnamárakoporsója.

Ijesztő latin szó kiált bele a félhomályba, a szokásosköltögetőforma:

,LaudeturJesusChristus!Surgantomnesreverendidominifratres!"?—DicsértessékJézusKrisztus!Keljenek felmindnyájan,tisztelendőurak,testvérek!

Rémülten látjuk, hogy a páter rektor is a terem közepénáll,skopasz fejétingatva,nyugtalanulfigyelmeztet:

— Isten jónak látta meglátogatni intézetünket. AdorjánFerenc testvérünkmeghaltazéjszaka...

Félig énekelverákezdiazimát:

., Regutemaeternam donaezDomineet lux perpetualuceatei..."

A megdöbbenéstől kihült szívvel és szájjal folytatjuk azsoltárt, és a félelemtől reszket rajtunk a hálóing. A véreskápolnátbezárták.Kilencórakorhosszú,szótlansorokban, fehér karingben átvonulunk a katedrálisba, Ahatalmas kőoszlopokárnyékábantompánmegszólalazorgona, és újrakezdi a Reguiemet. A történelmi falakrólpenészvirág hull reánk, s az ötven kék fiú riadtan bukik ahalottak officiuma fölé. A gót ívek alatt romlott a levegő.Anagyprépostfogatlanulcikornyázzaagregoriánt.Atöbbistallumbaszáradt,pergamentumkanonokotnemérintiahalál...

Ekkor felcsap az orgonán a világ legszörnyűbb jóslata, a“Dies irae”, amitől kriptaköd és szürke por tölti be a mélytemplomhajót.Fizikailag,összesérzékeinkkel,mindenízünkkel átéljük a zord fenségű igét. Testi szemeinkkellátjuk, miként omlik hamuvá a mindenség, és a háttérbenott áll a pogány tanú, a hegyes orrú, véres ingű, szikárSybillaDávidmellett...Szájunkkiszárad,ahogykikárogjukmagunkbólavilágnyomorúságánakésbajainak nagy szavát, a “calamttas"-t... A vers ritmusávalegyüttlüktetkönyörgőszívünk.

,Recordare Jesu PieOuodsumcausatuaevide

Neme perdasilla die."

Azöröktűzvisszfényehomlokomonjátszik,ésmegvagyokrendülve...

Csak az orgonatest mögött kacag a félkegyelmű Fliki, afúvónyomó,soványanéshülyén,minthakomájával,ahalállalszórakoznék.

*

Mire hazatértünk, Adorján Ferencet már felravatalozták.Négyenként,felváltvaadoráltunkmellette.Márazégleheleteborítottafagyosalakját,sszálasgyertyákemelkedtekafeketepompa fölé. Derékig térdeltünkapadlón terjengő hullaszagban, s tiszta imákat pergettünk...Titokbanazonbanmindenikünkönmagáragondolt,ésörült, hogy nem ő ül a Szent Mihály lován. Lelke mélyénmindenikünkkisRómánakéreztemagát,ésmegvoltgyőződve,hogyhamajdráissorkerül,pótolhatatlanvilágrothadelbenne.Artatlanéskedvesvoltezagyermekegyügyűség,ahogykomolykodvabeszéltünk,idegenproblémákatelintéztünk,ésbelülbüszkevoltmindenikünk, mintha reggelenként mi itatnók meg azt aszamarat,amelyen azUdvözítő bevonultJeruzsálembe.

A fellengző mámorból csak akkor ébredtünk a valóságra,mikoratemetésremegérkeztekahalottszülei.Kétegyszerű,tusakodó,szegényszékely.Sírvafakadtunk,mertmindeniknekeszébejutott,hogyőketisilyenédesanyavetettevilágra,sezahóttos-hóttigszegényemberazőapjukis.Anépsivársorsareánkvetette

árnyékát.T ájékozatlanul néztük egymást, és gyermekkéntfogóztunkameghasadtéletűparasztédesanyjaszőttesszoknyájába,akisírnisemmertapüspök,méltóságos papok láttára. Félt, hogy könnyei bepiszkítjákakápolnaragyogóköveit.Atemetésalattmégisfel-feltörtazokogás,devénpárjamindenjajdulásraelborultanrákiáltott:

— Ne sírasd, Amáli! Nem a te fiad vót, az Isten fia valaKicsitőisharagudottazIstenre.Lemondóanbillentettafejévelatemetésvégén:

— Heábanevelém abornyútaz első misédre!

Kinn a papépület sarkán aztán az asszony lerogyott a fiaholmijából kötött batyura, de ezt már nem láthattuk, merta folyosónvégigharsanta csengettyűszó;

— Silencium!

Ismétsúlyos,epesztőcsendlett.Apapok,szellemek,kísértetekhelyükreoszlottak...

*

Apüspökháromnaposlelkigyakorlatotrendelt el.

— A haláleset után fogékony, lágy a fiúk lelke, mint aviasz — mondotta a nála tartózkodó P. Búsnak. - Mostmaradandóválehettennibennükazéletszentségetéshivatást.

— Optime, kegyelmes uram! — helyeselt a szikár, vénlazarista,akineka hírétőlis előrefáztunk.

Hegyesorrú,titokette,egészségtelenarcú,magátszerényen sokra tartó, püspökök kedvence, tudós barátvolt P. Bús Felicián. Német egyetemeken szárított lelkű,szenvedélyes dogmatikus, tipikus könyvkeresztény, aki aszellemihierarchiaszféráitsohaelnemhagyta,ésakire

kitűnőentaláltagnosztikusokmondása:,,Ísmerjetekmegmindenkit,desenkiseismerjen meg benneteket..."

Aznapestemármegtartottaabevezetőszentbeszédet.Könnyű volt velünk elbánni. Olyan fáradtak és laposakvoltakafiúk,hogyfeketedőfüleiknélfogvamindazötvenet bátran fel lehetett volna szegezni kép helyett afalra.Összeroskadvaültünkapadokban.A spirituális,hogymindenpercetfelhasználjon,mígapáterjön,afélhomáÍyoskápolna sarkábantérdelve,ránkszólott:

, Carisstmi!Vizsgáljukmeglelküsmeretünket!"

És mi kerestük a bűneinket, míg bekopogott Bús páter,ésrövidenmeditáltaz oltárelőtt.

A kápolna zugaiban még ott bujkált az Adorján Ferikeritkáshullaszaga.AszószékbőlszenvtelenülnézettP.Búsolyan öntudattal, mintha kegyelermmből most ereszkedettvolna a világ romjai fölé a közönséges emberek közé.Látszólaggyönyörködöttadermedtfiúkban,delátásahirtelen megvakult, szemöldöke gőgösen felhúzódott, ésujjaivalapadlóramutatott:

— Halott testvéretek koporsójának árnyéka még el semtűnt e helyről, és ő már megítéltetett. Megvizsgáltatott,hogytanítványvagyJúdásvolt-é...

Fakón,reszketvezsugorodtunkössze.Követnisembírtamaz ellenállhatatlan beszédet, s csak az emelt igék vágtakvégigöntudatomon:

,Papakarsz-elennt?...Van-eköztetekJúdás?...—harsogottabarát.

"TermészetesenmindJúdásnakéreztükmagunkat.

..Mtertmostkellválasztaniazerényéserszényközött..."

— dörgött a lazarista, és vörös nyaka kinyúlt a gallértalantalárból.

Respiriumokat tartott, hogy kemény szavait jól igya be alelkünk. Lesújtottan emeltük fel fejünket a beszéd után.Egymásra sem mertünk nézni. Három napig kell ilyenhangtalanul, saját szívünkbe elásottan élni, Volt, aki akápolnábansírt,másokahatalmasépülettömböktőlszűkrehatárolt kisnégyszögűudvaronsétáltak nesztelenül,

Anevekmegszűntek,ésnemmertünkaszépestbengyönyörködni.Hiábalengtekavirágos,illatoságakarcunk elé, és hívták dalra egymást a tücskök, hunyorgottfejünkfelettbarátságosana soktisztacsillag...

P. Bús este szobájába temetkezett, és várta, hogy lelkitanácsért hozzá forduljunk. Sokszor elmentem ajtajáig, demindigvisszaborzadtam,ésörültem,hogymásoknyitottakbehozzá.Egyetlengyertyaszálvilágítottatérdeplőn,ésnyakábavetettpuszta,violaszínstólávalelőtteültaszerzetes.Fehérkezévelnémánhelyetmutatottabelépőnek,majdfelragadtaagyertyát,ésakispaparcábavilágított,míghideg,mozdulatlanszemekkel,hosszanvégigfürkészte....

Úgy jöttek ki tőle társaim, mint a halálraítéltek. Ki tudja,miféle nagy, belső tragédiák zajlottak le a rideg cellában.Elhagyottnakéskivetettnekéreztemmagamat,mintakinek a világon senkije nincs, és minden perc közelebbsodort a kétségbeeséshez. Rémülten gondoltam mindenre,ami valaha az életben kedves volt— nem használt. Azimádsághoz menekültem — nem enyhített. Egész testemerőtlen és sárga színű volt a gyötrődéstől. Éreztem, hogybelepusztulok, ha valami nagyot nem cselekedhetem, lenem rázhatom magamról a fekete igézetet, . , Szörnyűsikoltáskészültkitörnibelőlem,majdzsebeimettapogattam, hogy felgyújtsam a papneveldét, de nem voltgyufám.Egyetlenenyhítő,megértő,vigasztaló,jószómeg

tudott volna menteni, de nem emberek, csak néma árnyaktengtek-lengtekkörülöttemvakon,belülbetegen...Későbbannyiragyötörtemmagamat,hogygondolkodásomismegbénult, homlokom megvastagodott, és nem tudtam,hogymitörténikvelem.

- Lelkiszárazság—biztattammagamatleverten.Újszédülések, új rohamok jöttek, és ma sem tudom, hogyantörtént, de minden elhatározás, akarat nélkül bementem azeneterembe, kezembe vettem a hegedűmet, és a sírokmélységéntúliszentcsendbenelszántanfelzendítettem...

Az első hangokra mintha szétszakadt volna bensőm: avonókiesettakezemből,ésmegkönnyebbültenfelkacagtam.Azutánnemláttam,nemhailottam,csakjátszottam, és a fejem zsibongott, mintha arcom mindenpórusán vércsepp reszketne, táncolna örömmel a hegedűhangjára.Elfagyottszívemújradalolnikezdett.Megenyhültem,feloldódtamésboldogkönnyeketsírtamahegedűzengő,szépfájára...Nemtörődtemsemjövőmmel,sem püspökkel, sem baráttal, csak éreztem, hogy hidegujjaim átforrósodnak, testemet idegen ritmusok rázzák, ésnem az én, hanem valami ismeretlen erő játszik a sötétteremben azéntestemenáltal...

Arrasetértemmagamhoz,mikormegbotránkoztatotttársaim reám gyújtották a villanyt, és a főduktor magábólkikelvekérdőrevont;

- Tisztelendőúr! Megőrült?Miez?Azonnal hagyjaabba!

Csakaszememvillámlottfeléjük,ésnemmertekközelembejönni.Énpedigjátszottamtovább...Ahegedűmmellébetemettemmindenszenvedést,

szegénységet,megalázást,bajt,bánatot,ésjátszottammagamnakifjúságot,boldogságot,álmot,otthontésvirágot,egészújvilágot...

Akkorisjátszottam,mikortársaimaspirituálisthívták,akielőször szigorúan feddett: — Mi ez, carissíme? — Majdmegfogta kezemet,éságyambavezetett,

Hiábavettekiazonbanaspirituálisúrkezembőlahegedűt,ágyamban és álmomban is tovább játszottam. Verejtéketgyöngyözött a testem, de tűzben égő szemeim —mintmondják - egész éjszaka nyitva voltak, mosolyogtam, sfelülve a párnák között, hegedültem puszta karjaimmal arémült világnak, és ajkamat illatosan éreztem, két arcompirosvolt,mintkétboldogrózsa,ahúsnehézségelehullottrólam, s hiába fogta a félszemű doktor a pulzusomat, újdalokravezettemaláthatatlanvonót,avonópedigengem,és azon az éjjelen boldog, tiszta emberré szült engemet azidőkszent,ismeretlendala...

Másnap kissé kimerülten, de nyugodtan ébredtem.A doktoraztmondotta:

-— Bámulatos szervezet!Aspirituálisígyintett:

— Adjon      hálát      a      jó      Istennek      csodálatosmegmeneküléséért!

Apüspök kereszttel jelöltemeghomlokomat:

— Különöskegyelemben voltrészed...

"Társaim,kikarravártak,hogyabotránymiattkicsapnak,irigykedtek;énpedigörültem,hogysenkisem sejtiabennemvégbementvalót...

*

Epillanattólkezdvehittemönmagamban.Felderültalelkem, és külön, rejtett világot alkottam magamnak. Márrészemvoltbelsőörömökben,azégizgalmaiban.Észrevétlenül változtam meg. A sok szépség, az állandókontempláció, a fenséges szimbolizmus, mely minden kismozdulatnak, színnek, jelnek, szónak végtelen távlatokatadott,csendesenmunkáltbennem.Atemplomművészete,amegismertigéktisztasága,ahittermészetfölöttivilága,amélységesvallásrendszermegismerése,aszellemésélettökéletességének