Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1. A KÉT BARÁT

2. A FÜRDŐ

3. A MEGLESETT

4. A NÁSZ

5. AZ ÁLDOZAT

6. KÖVETÉS

7. A BARÁZDA

8. A VILÁGANYA

9. FEJEK ÉS TESTEK CSODÁJA

10. AZ ÍTÉLET

11. A VÁLTOZÁS

12. SZÖKÉS ÉS BETELJESÜLÉS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

AZ ELCSERÉLT FEJEK
INDIAI LEGENDA

fordította:
Horvát Henrik

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-368-6 EPUB
ISBN 978-963-678-369-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Die vertauschten Köpfe
Eine indische Legende

első kiadás: 1940.
az elektronikus változat az 1940. évi
ötödik magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
A KÉT BARÁT

A harcosok véréből származó, tehéntenyésztő Szumantra leányának, a szépcsípőjű Szitának és - ha szabad így mondani - két férjének története, véres és lélekfelkavaró mivoltában a legnagyobb igényeket támasztja a hallgató lelki erejével és szellemi ellenállóképességével szemben, hogy dacolni tudjon Mája kegyetlen szemfényvesztésével. Kívánatos volna, hogy a hallgatók példát vegyenek az elmondó szilárdságáról, mert majdnem több bátorság kell egy ilyen történet elmondásához, mint befogadásához. A történet pedig, elejétől végig, a következőképpen folyt le:

Abban az időben, amikor az emlékezés felszállt az emberek lelkében, ahogy egy áldozati edény, talptól kezdve, lassan mámorító itallal vagy vérrel töltözött; ahogy a szigorú úri kasztbeli ájtatosság öle feltárult az ősmúltak magvának s az Anya utáni honvágy régi jelképeket megifjító borzongásokkal vett körül és megdagasztotta a zarándokmeneteket, melyek tavasszal a nagy világ-dajka lakóházai felé tolongtak: abban az időben két, korra és kasztra nézve alig, de megtestesülésük tekintetében nagyon különböző ifjú szoros barátságot kötött egymással. A fiatalabbat Nandának, a valamivel idősebbet Sridamánnak hívták. Amaz tizennyolcéves volt, emez huszonegy, és mindkettőjüket, a megfelelő napon, a szent zsinórral körülövezve, felvették a kétszerszülöttek közösségébe. Ugyanazon Tehenek Jóléte nevű templomfaluból származtak, melyet az istenek jelmutatására létesítettek a maga helyén, Kozala országában. A falut egy kaktuszsövény és egy fakerítés vette körül, a négy égtáj felé fekvő kapuiról Beszéd istennőnek egyik vándorló beavatottja és lényegtudója, aki soha egy helytelen szót nem mondott és akit a faluban megvendégeltek, azt az áldó nyilatkozatot tette, hogy e kapuk szárfáiról és keresztgerendáiról méz és vaj csorog.

A két ifjú barátsága én- és enyém-érzéseik egymás felé törekvő különbségén alapult. A megtestesülés elkülönülést okoz. Az elkülönülés különbségét okoz, a különbség összehasonlítást okoz, az összehasonlítás nyugtalanságot okoz, a nyugtalanság csodálkozást okoz, a csodálkozás csodálatot okoz, a csodálat pedig csere és egyesülés után való vágyat. Etad vai tad.[1] Emez azonos amazzal. És ez a tan főleg az ifjúkorra nézve áll fenn, amikor az élet agyaga még puha és az én- és enyém-érzések még nem merevedtek meg az Egynek széthullásában.

A Sridamán nevű ifjú kereskedő volt és egy kereskedő fia, Nanda ellenben kovács és tehénpásztor volt, mivel atyja, Garga, a kalapácsot és a tűz szítására szolgáló madárszárnyat lendítette, valamint szarvasmarhát is tartott karámban és legelőn. Ami Sridamán nemzőjét, Bhahavhúti nevű férfiút illeti, ő származását egy védatudós brahmannemzetség férfiágából vezette le, amit Garga és fia, Nanda, távolról sem tehettek. Mindazonáltal ők sem voltak sudrák, hanem bár némileg kecskeorrúak is voltak, mindenképpen az emberi társadalomhoz tartoztak. Különben Sridamán, sőt Bhahavhúti számára is a brahmanság már csak puszta emlék volt, mert már az utóbbinak atyja is tudatosan megállapodott a Családapa életfokán, mely a Tanulóé után következik, és egész életében nem lépett a remete- és aszkéta-fokra. Elutasította, hogy csupán kegyes adományokból éljen, melyekkel védatudományának adóztak az emberek, vagy esetleg nem is lakott jól belőlük, hát egy tisztes kereskedést indított meg. így fia, akit áldozati szolgálatra nemzett magának, szintén vanidja vagy kereskedő lett a Tehenek Jóléte nevű faluhelyen és ennek fia, a szóban forgó Sridamán is az ő nyomdokába lépett, előzőleg azonban egész fiatalon egy gurunak, a grammatika papi mesterének vezetése alatt, a csillagászat és a lényegtan alapelemei tanulmányozásának szentelt néhány évet.

Nem így Nanda, Garga fia. Az ő karmája más volt, ő sohasem foglalkozott, hagyománytól vagy vérségtől indíttatva, szellemi dolgokkal, hanem olyan volt amilyen, a nép gyermeke, vidám és egyszerű, Krisnaszerű jelenség, sötétbőrű és sötéthajú, sőt még a Szerencseborjúnak nevezett szőrfürt is ott volt a mellén. A kovácsmesterségnek köszönhette deli karjait, továbbá a pásztorság is derék jelleget adott neki, mert a teste, melyet mustármagolajjal szokott kenni és vadvirágfüzérekkel s aranyékszerekkel díszíteni, szépformájú volt, megfelelően csinos szőrtelen arcának, mely, mint említettük, némiképp kecskeorrú és hogy úgy mondjuk, dudorajkú volt, de megnyerő módon volt ilyen és fekete szeme nevetni szokott.

Mindez tetszett Sridamánnak, ha barátját saját magával hasonlította össze, az ő feje és teste ugyanis néhány árnyalattal világosabb volt Nandáénál és arca is másalkatú. Orrának éle vékony volt, mint a kés pengéje, szeme csillaga, szemhéja szelíd és puha, arca körül pedig legyezőszerű szakállt viselt. Teste is puha volt, nem nyomta rá bélyegét a kovács- és pásztormesterség, részben brahman-, részben kereskedőszerű, keskeny, kissé petyhüdt mellel és valamelyes hájjal a hasacska körül - egyébként kifogástalan, finom térdekkel és lábakkal. Olyan test volt ez, amilyen egy neves és tudással bíró főnek, mely az egészben a fődolog, csak tartozékul és függelékül szolgál, míg ezzel szemben Nandánál a test volt úgyszólván a fődolog és a fej csupán csinos mellékes tartozék. Mindent összevéve, olyan volt a kettő, mint Siva, mikor megkétszereződik és egyszer szakállas aszkétaként, mintegy halottan hever az istennő lábánál, máskor pedig, felé fordított arccal virágzó ifjú alakjában nyújtja feléje karjait.

Mivel azonban nem alkottak egységet, mint ahogy egyek az Anyában az élet és a halál, a világ és az öröklét, hanem kettőként mutatkoztak, olyanok voltak egymás számára, mint a látványos képek. Mindegyikük enyém-érzése unatkozott egymagában és bárha tudták, hogy minden e földön végeredményben csak gyarlóságokból áll, mégis nézegették egymást különbségük miatt. Sridamánnak szakáll-övezte finom szájával tetszett a dudorajkú Nanda őseredeti Krisna-természete, Nanda pedig, akinek részben, mert jólesett neki barátja érdeklődése, részben és még inkább, mert nagy hatással volt rá Sridamán világosabb színe, nemes feje és helyes beszéde, mely, mint tudjuk, a bölcsességgel és lényegismerettel karöltve jár és kezdettől fogva egybeforrt velük: Nanda pedig nem ismert kedvesebb dolgot, mint a Sridamánnal való érintkezést, úgyhogy elválaszthatatlan barátok lettek. Volt ugyan mindkettőjük szerető hajlamában némi ártatlan csúfolkodás is, amennyiben Nanda Sridamán fehér báján, vékony orrán és pontos beszédén, Sridamán ellenben Nanda keskenyorrúságán és kedves népiességén hellyel-közzel kissé tréfálkozni is szokott. De az ilyen ingerkedés többnyire az összehasonlításba és nyugtalanságba vág és csak adózás az én- és enyém-érzésnek, mely a továbbá belőle keletkező Mája-vágyat a legcsekélyebb mértékben sem csorbítja.

[1] Etad vai tad (szanszkrit): Ez tulajdonképpen ugyanaz, mint amaz. Az Isten, akit keresel. Idézet az Upaniszádokból. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2.
A FÜRDŐ

Történt pedig, hogy a bűbájos, madárzajongástól hangos tavasz idején Nanda és Sridamán együtt gyalogutazást tettek, mindegyik más okból. Nandát megbízta atyja, Garga, hogy nyersvasat vásároljon, bizonyos alacsonyrendű, csak sáskötényt viselő emberektől, akik azt ügyesen tudták a vasércből kiolvasztani és akikkel Nanda jól tudott beszélni. Králokban laktak, néhánynapi járásnyira nyugatra a két barát szülőföldjétől, nem messze Kurukszéta városától, mely valamivel északra fekszik a djammamenti népes Indrapantrától, ahol Sridamánnak volt dolga.

Neki az volt a teendője, hogy családjának egy ottani üzletbarátjával, aki szintén a családaparokon megállapodott bramán volt, egy tétel tarka szövetet, melyet az asszonyok otthon finom fonalból szőttek, cseréljen el a lehető legelőnyösebben rizszúzókért és bizonyos fajta különösen célszerű csiholófákért, melyek a Tehenek Jólétén most már fogyni kezdtek.

Miután már másfélnapig utaztak, emberek között és országutakon, valamint egyedül erdőségeken és pusztaságokon át, amikor is mindegyik poggyászát a hátán hordta: Nanda egy láda bételdiót, kaurikagylót és rostpapírra kent talpfestésre szolgáló piros altafestéket, mellyel az alacsony rendűek nyersércét megfizetni akarta és Sridamán az őzbőrbe varrott szöveteket, melyeket azonban Nanda időnként barátságból szintén a maga hátára vett, elérkeztek egy helyre, ahol Kálinak, a Mindent Átölelőnek, minden világok és minden lények Anyjának, Visnu Álomittasságának szent fürdője volt. A fürdő az Arany- legyecske nevű kis folyó mellett feküdt, mely vidáman, mint egy szabadjára bocsátott kanca, szökik elő a hegy öléből, de aztán mérsékli iramát és a szent helyen szelíden összefolyik a Djamma folyóval, amely viszont a fölöttébb szent helyen az örök Gangeszbe ömlik, - ez pedig sokszorosan torkol a tengerbe. Ilyen nagyhírű és minden szennyet letörlő fürdők, amelyekben - merítvén az élet vizéből és a víz ölében alámerülve - újjászületést nyernek az emberek, nagyszámban szegélyezik a Gangesz partját és torkolati vidékét. Ott is, ahol más folyók ömlenek a földi tejútba, valamint ahol mások ölelkeznek azzal, ahogyan az Aranylegyecske, Hóország leánykája teszi a Djammával, - mindezeken a helyeken biztosan találnak ilyen mindenki számára kényelmesen berendezett tisztulási és egyesülési helyeket, áldozat és kommunió számára, ellátva a vízbeszállásra szolgáló szent lépcsőkkel, hogy ne kelljen a hívőnek lótuszokon és parti sáson keresztülgázolva forma és emelkedettség nélkül a víz ölébe toccsanni, hanem méltóan tudjon lemenni, hogy igyék és megöntözze magát.

A fürdőzőhely, ahová az ifjak most megérkeztek, nem a nagyok és dúsan megajándékozottak közül való volt, melyekről a tudók csodahatásokat hirdetnek és ahova előkelőek és alacsonyrendűek, különböző időben ugyan, nagy tömegben tolonganak. Kis csendes meghitt fürdő volt, nem feküdt semmilyen torkolat mellett, hanem csak szerényen az Aranylegyecske dombosán emelkedő partján, amelynek magaslatán a Minden Kívánságok és Örömök Úrnőjének, kicsiny, csupán fából épült és már düledező, de faragványokkal elég bőségesen díszített temploma állott, púposán kiugró toronnyal a cella fölött. A belsejébe vezető falépcsők már megrongálódtak, de méltó vízbeszállásra mégis jók voltak.

Az ifjak örvendeztek, hogy erre a helyre bukkantak, mely áhítatosságra és egyben üdülésre és árnyékos pihenésre is oly alkalmas volt. Dél felé nagy forróság uralkodott, már korán tavasszal fenyegetett a nehéz nyár. Oldalt a templomocskától a parti magaslaton bokrok, tölgy-, mangó- és kadambafák, magnóliák, tamariszkuszok és talapálmák húzódtak felfelé; árnyékukban majd jól fog esni a reggeli és a pihenés. A barátok előbb elvégezték vallási kötelességüket, amennyire a körülmények megengedték. Nem volt jelen pap, akitől olajat és derített vajat szerezhettek volna, hogy megöntözzék vele a kőből faragott lingam-szobrokat, melyek a templom előtt lévő teraszon álltak. Találtak ott egy vakolókanalat, ezzel merítettek a folyóból és a vízzel, a megfelelő igéket mormolva, végrehajtották a jó cselekedetet. Aztán homorú kezüket egymásra téve, beszálltak a zöldes ölbe, ittak, megöntöztek magukat, alámerültek és köszönetét mondtak, majd csupán az élvezet kedvéért, kissé hosszabb ideig maradtak a fürdőben, mint az vallási szempontból szükséges volt, azután pedig, az egyesülés áldását minden tagjukban érezve, kiszemelt pihenőhelyükre a fák alá vonultak.

Itt testvériesen megosztották egymással úti ebédjüket; megosztották, noha mindegyik meg- ehette volna a sajátját, mert egyiknek sem volt más étele, mint a társának. Mikor Nanda kettétörte a rozslepényt, egyik felét átnyújtotta Sridamánnak és azt mondta: „Nesze, kedvesem”, és mikor Sridamán kettévágott egy gyümölcsöt, ugyanazon szavakkal adta oda Nandának az egyik felét. Sridamán oldalt ült az étkezésnél az itt még egészen frissen zöld és perzseletlen fűben, térdét és lábát maga mellett elrendezve; Nanda ellenben felhúzta térdét és lábát maga elé rakta, amit az ember nem bír ki sokáig, hacsak származásánál fogva nincs hozzá szokva, öntudatlanul és megfontolás nélkül helyezkedtek el így, mert hogyha figyeltek volna ülésük módjára, akkor Sridamán, az őseredetiség iránt való rokonszenvből felhúzta volna térdét, Nanda pedig ellenkező 'hajlamból féloldalt ült volna. Nandának kis sapka volt fekete, sima, még nedves haján, fehér gyapotszövetből készült ágyékkendőt viselt, felső karján karkötőket és nyakát aranyszalaggal összefogott, kőgyöngyökből készült nyaklánc díszítette, melynek keretéből kilátszott mellén a Boldogságborjú nevű szőrfürt. Sridamánnak fehér kendő volt feje köré csavarva és szintén fehér gyapjúból készült, rövidujjú ingkabátot viselt, ennek kivágásában pedig kis ereklyezacskó lógott vékony láncon. Mindkettőnek fehér ásványi festékkel hitük jele volt a homlokára festve.

Miután ettek, eltávolították az ételmaradékokat és csevegni kezdtek. Olyan jó volt itt ülni, hogy fejedelmeknek és nagy királyoknak sem lehetett volna jobb dolga. A fák halkan mozduló virágrojtos lombja és a lejtő magas kalamusz- és bambusztörzsei közt a víz és a lejáró első lépcsőfokai látszottak. Kúszónövények zöld csőfüzérei csüngtek köröskörül a fákról, kecsesen összekötve őket egymással. Láthatatlan madarak zöngicsélésével és trilláival elvegyült az arany- méhek zümmögése, melyek ide-oda iramlottak a virágok fölött és hirtelen sürgős látogatásra betértek hozzájuk. Virághűvösség és virágmelegség szaga terjengett, igen erős jázminillat, a tala-gyümölcs sajátos parfümje, a szantálfa aromája érződött, azonkívül a mustármagolaj szaga, mellyel Nanda az alámerülési egyesülés után azonnal újra bekente magát.

- Hiszen itt olyan minden, mintha az ember túl volna az éhség és a szomjúság, az öregség és a halál, a bánat és az elvakultság hat hullámán - mondotta Sridamán. - Nagy béke uralkodik itt. Az ember úgy érzi, mintha az élet szüntelen nyüzsgéséből az élet nyugvó közepébe került volna és végre lélegzethez jutna. Figyelj csak a csendre, hallgatózz csak! Azért használom ezt a szót, mert a hallgatódzás olyasvalami, amire csak a csend ösztönöz bennünket. A csendben fölneszelünk mindenre, ami nem egészen csendes benne, amiben a csend álmában beszél, mi pedig szintén úgy halljuk azt, mintha álomban hallanánk.

- Igen, úgy van, ahogy a szavad mondja - felelte Nanda. - A vásár zajában nem hallgatózunk, de viszont csak az olyan csend indít hallgatózásra, melyben mégis egyre-másra hallgathatunk. Egészen csendes és merőben hallgatás csak a nirvána, azért ott nem lehet szó hallgatódzásról.

- Nem - felelte Sridamán és nevetnie kellett. - Alig jutott már valaki arra a gondolatra, hogy a nirvánával kapcsolatban hallgatódzásról beszéljen. De te, úgyszólván, azt teszed, tagadó módon ugyan, de mégis, amikor azt mondod, hogy nem lehet tenni, és valamennyi tagadás közül, melyet itt nyilváníthatunk, - mert hisz a nirvánáról csak tagadásokban lehet beszélni - te a legmulatságosabbat választod. Te gyakran nagyon ravasz dolgokat mondasz, - ha szabad a „ravasz” szót olyasvalamire alkalmazni, ami egyben helyes és nevetséges. Én egyébként nagyon kedvelem az ilyen mondásokat, mert némelykor hirtelen rezgésbe hozzák hasfalamat, mint a zokogás. Ebből látjuk, hogy mennyire rokon a nevetés a sírással és hogy csak csalódás, ha öröm és bánat közt lényegbeli különbséget akarunk tenni és az egyiket igenléssel, a másikat pedig tagadással fogadjuk, holott mindkettő csak közösen mondható jónak vagy rossznak. De van a sírásnak és a nevetésnek egy kapcsolata, amit az élet izgalmai közt még leginkább fogadhatunk igenléssel és nevezhetünk jónak. Ezt fejezi ki a „meghatottság” szó, amely tudniillik derült részvétet jelent, és hogy a hasfalom vibrálása annyira hasonlít a zokogáshoz, az éppen a meghatottságból ered és onnan, hogy ravaszságodban egyszersmind sajnállak is.

- Mért sajnálsz? - kérdezte Nanda.

- Mert te tulajdonképpen mégis csak a szamszára és az élet önnönmagában való kötöttségének gyermeke vagy - felelte Sridamán - és egyáltalában nem tartozol azon lelkek köze, melyek felmerülni vágynak a nevetés és sírás óceánjából, ahogy a lótuszvirág a víz fölé emelkedik és kelyhét kitárja az égnek. Nagyon jól érzed magad a mélységben, mert hemzseg a kusza változásban élő alakoktól és álorcáktól, és mert jól érzed magad, mi is jól érezzük magunkat, ha látunk. De most a fejedbe veszed és ragaszkodói hozzá, hogy a nirvánával foglalkozz és megjegyzéseket tégy annak nemleges meghatározasara vonatkozólag, mondván, hogy nem indít hallgatódzásra és épp e megjegyzésed az, ami sírnivalóan mulatságos, vagy az erre alkotott szóval élve: megható, mert az ember sajnál, hogy olyan jólesően jól érzed magad.