Author: Alexandra Sacks, Catherine Birndorf
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Kulcslyuk Kiadó Kft.

Dr. Alexandra Sacks, Dr. Catherine Birndorf

Ezt miért nem mondta senki?

Kalauz az érzelmeidhez a várandósság kezdetétől a gyermek egyéves koráig

Ezt miért nem mondta senki?

Copyright © Dr. Alexandra Sacks, Dr. Catherine Birndorf, 2023

Fordította: Szabó Olimpia

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2026

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-026-0

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Bevezetés

Julie évek óta arról álmodott, hogy anya lesz. Hónapokon keresztül próbálkoztak a férjével, és végül sikerült; izgatott volt, hálás, csak émelygett egy kicsit. A terhessége elején megkönnyebbülten fogadták a hírt, hogy a szűrővizsgálatok szerint minden rendben van. Nem beszélték meg a férjével, hogy akarják-e tudni a baba nemét, de amikor az orvos megkérdezte: „Eláruljam? –, egymásra néztek, és egyetértőleg bólogattak: – Persze, kíváncsiak vagyunk rá! – Az orvos erre elmosolyodott: – Gratulálok, kisfiuk lesz!” Julie férje sugárzott az örömtől, és megszorította a nő kezét, akinek azonban elszorult a szíve. Mindig is kislányként gondolt a babára, ezért most rettentően csalódott volt. Mi bajom van?, kérdezte magától. A baba egészséges, a férjem boldog, én meg csak azért nem tudok örülni, mert nem kislány? Mosolyt erőltetett az arcára, de miközben távozás előtt összeszedte a holmiját, csak ez járt a fejében: Szörnyű ember vagyok? Képes leszek szeretni a fiamat? Minden jól alakult, Julie mégis emésztette magát, gyötörte a félelem, hogy rossz anya lesz.

Julie természetesen nem lett rossz anya. Szerette a fiát, és miután megszületett, el sem tudta képzelni, hogy ne ő legyen a gyermeke. De nem ez volt az utolsó alkalom a terhessége alatt és később, a fia születése után, amikor felemás érzések kínozták – a fiával, önmagával, az anyasággal kapcsolatban. És Julie-t, csakúgy, mint sok más anyát, megrémítették ezek az ellentmondásos érzelmek. Úgy gondolta, hogy ha a boldogságon és elégedettségen kívül mást is érez, akkor valami baj van. Pedig mi sem állhatna távolabb az igazságtól.

Nemcsak irreális, hanem ártalmas is azt képzelni, hogy egy kisbaba felhőtlen boldogságot hoz a szülők életébe. Kultúránk azt sulykolja az anyaságról, hogy nincs benne helye kételynek, bizonytalanságnak és keserédes érzelmeknek, pedig ez a mítosz súlyosan veszélyeztetheti a nők lelki egészségét. Ideje újragondolni a terhességet, és józanul beszélni a gyermeknevelésről.

Mi, e könyv szerzői reproduktív pszichiáterek vagyunk: olyan szakorvosok, akik a terhesség előtti, közbeni és utáni érzelmeik feldolgozásában segítünk a nőknek. Mivel mindennap halljuk a történeteiket, tudjuk, hogy a várandós nők és az újdonsült anyák többségén nagy a nyomás, hogy úgy viselkedjenek, mint akiknek semmi gondot nem okoz az új élethelyzetük, pedig ellentmondásos érzésekkel küzdenek.

Sok nő egész életében gyermek után vágyakozik, és amikor végre teljesül az álma, már nem az, aki volt, de nem is az, akinek szerinte lennie kellene. És mivel sok kliensünk arról számol be, hogy csakis egy terapeutánál nyílhatnak meg ellentmondásos érzéseikről, azt is tudjuk, hogy nagyon sok nő szégyell őszintén beszélni a küzdelmeiről, mert attól fél, hogy pálcát törnek fölötte, és rossz vagy hálátlan anyának fogják tartani. Sok nő számára éppen ez a szégyenérzet és a hallgatás az igazi probléma, nem maga a tapasztalat.

Sokan azt hiszik, hogy az ellentmondásos és zavaros érzelmek valamilyen mentális betegség kezdetére utalnak. Természetesen vannak, akik valóban szakember segítségére szorulnak. Az évek során azt tapasztaltuk, hogy a várandós nők és az újdonsült anyukák többsége mintha érzelmi hullámvasúton ülne, amely a gondtalan boldogság és a sötét kétségbeesés között repíti őket. Anyának lenni sosem kizárólag jó vagy rossz – ez annál sokkal bonyolultabb állapot.

Minden jel arra utal, hogy a társadalom ragaszkodik a „felhőtlen boldogság” mítoszához, vagyis ahhoz, hogy az anyaság elsődleges érzelme az öröm. Pedig minden anya átél ellentmondásos pillanatokat. Mivel ritkán beszélhetünk nyíltan ezekről az ambivalens érzésekről, sok nő úgy érzi, hogy ez a küzdelem az ő hibája.

Amikor a nők nem ezt a felhőtlen boldogságot tapasztalják, megriadnak, elfojtják az érzéseiket, és nem beszélnek az anyaság kevésbé szép pillanatairól a családtagoknak és a barátoknak, a közösségi médiában pedig végképp nem osztják meg másokkal. Mélyen magukba temetik ezeket az élményeket, ezért mások nem értesülnek róla, vagyis kialakul az ördögi kör.

Sok kliensünk arról számol be, hogy nem hallottak olyan történeteket, amelyek az anyaság szomorú vagy nehéz pillanatairól szóltak volna, ezért nem nagyon tudtak mihez kezdeni az olyan hétköznapi tapasztalataikkal, mint a vetélés, a szoptatási nehézségek, a családtagokkal vagy a partnerrel folytatott viták, vagy egyszerűen a csalódás érzése. Gyakran teszik föl nekünk a kérdést: „Miért nem mondta senki, hogy ez ilyen lesz?”

Természetesen mindannyian azt hisszük, hogy tudjuk, milyen változásokra számíthatunk, amikor teherbe esünk – gyarapodik a súlyunk, megdagad a bokánk, állandóan pisilnünk kell –, a valóságban azonban mindez sokkal megrázóbb is lehet. Kevés olyan esemény létezik az ember életében, amely nagyobb változásokat hoz, mint a terhesség, és a drámai átalakulások sosem csupán a testre korlátozódnak. Más lesz a családban betöltött szereped – a kapcsolatod a partnereddel és a szüleiddel –, másképpen tekint rád a társadalom. Kihívásokkal teli ez az utazás, és nemigen vannak hozzá útikönyvek.

A terhességgel foglalkozó könyvek többsége arról szól, mitől lesz jó a terhesség, amelynek végén egészséges babának adsz életet. A szülést követő időszakkal foglalkozó könyvek az újszülött, e különös és törékeny kis lény gondozására összpontosítanak, akiért hirtelen felelősséggel tartozol. Természetesen ezek az információk is fontosak. A várandósság azonban olyan folyamat, amelynek végén nem csupán egy újszülöttet hozol világra – te magad is átalakulsz. Ez nem mindig kellemes, és nem is könnyű.

Mindannyian láttunk már fényképeket az Instagramon vagy magazinokban várandós kismamákról vagy nemrég szült szuperanyákról: okos, hatékony, egyszerre több dologgal is foglalkozó, bombázó külsejű, mégis szerény nők, akik sugárzó arccal néznek ránk a szülőágyról, és csak nevetnek az olyan kihívásokon, mint a tejtől csöpögő mell, a hegyekben tornyosuló szennyes, a kialvatlanság, a tolakodó anyós és a mogorva, szexre kiéhezett partner. Az ő otthonuk mindig ragyog a tisztaságtól, a hajuk mindig tökéletes, és néhány héttel a szülés után újra beleférnek a skinny farmerükbe.

Persze lehet, hogy más képünk van a tökéletes anyáról. Rafinált üzletasszony, aki játszi könnyedséggel áll helyt otthon és a munkahelyén is. Vagy igazi földanya, aki napkeltekor jógázik, és organikus ételeket készít a családjának. Esetleg olyan, mint az édesanyánk. Vagy egyáltalán nem olyan, mint az édesanyánk. Akármilyen legyen is, tökéletes, ezért lehetetlen a nyomába lépni. Ezért olyan lényeges az „elég jó anya” fogalma (amelyet Donald Winnicott gyermekorvos és pszichoanalitikus alkotott meg), sokan mégis veszélyesnek találjuk – mert úgy hangzik, mintha kompromisszumot kötnénk. Továbbra is ott lebeg tehát fölöttünk a tökéletes anya képe, pedig nagyon jól tudjuk, hogy ha az élet más területein tökéletességre törekszünk, annak kudarc a vége.

Miért nem mondta senki, hogy ez ilyen lesz? Hát, mi most mondjuk. Senkinek sem kellene pszichiáterhez járnia, hogy megtudja, milyen hatással van a várandósság és a szülést követő időszak az érzelmi életére. Nyíltan kellene beszélnünk róla, és ennek a tudásnak is ugyanolyan könnyen hozzáférhetőnek kellene lennie, mint a váradósságot érintő egyéb tanácsoknak. Miután az évek folyamán nők ezreit világosítottuk fel, úgy döntöttünk, hogy megírjuk ezt a könyvet – vállalva a kockázatot, hogy így akár el is veszíthetjük a klienseinket.

Ebben az útmutatóban elmondjuk, hogyan fog megváltozni a hangulatod, a hormonháztartásod, az agyad kémiája, az önmagadról alkotott képed és a kapcsolataid, amikor anya leszel. A pozitív terhességi teszttől kezdve a gyermeked egyéves koráig időrendben bemutatjuk a legfontosabb pillanatokat, valamint mindenre magyarázattal szolgálunk, és bőségesen ellátunk tanáccsal.

Megvizsgáljuk, hogyan ajánlott olyan barátoknak bejelenteni a terhességedet, akik termékenységi gondokkal küzdenek, és hogy miért traktálnak ismeretlenek a kéretlen tanácsaikkal. Megbeszéljük, mi az oka annak, hogy ilyenkor egyes párok nemi élete jóformán megszűnik, másoké viszont felpörög, és mi az evolúciós biológiai háttere a fészekrakási láznak. Megtudod, hogyan alakíthatják a régi emlékek a szülés élményét, és melyek a leggyakoribb reakciók, amikor az újdonsült anyuka először marad egyedül a kisbabájával.

Mivel rengeteg nővel dolgoztunk együtt, az ő történeteikkel szemléltetjük majd, hogyan száll nemzedékről nemzedékre az anyai viselkedés: akár tetszik, akár nem, az édesanyád nevelési stílusa befolyásolja, te hogyan neveled a gyermekedet, az övét pedig az ő édesanyjáé befolyásolta annak idején. Elmondjuk, mire figyelj, amikor gyermeknevelés közben újraéled a gyermekkorodat, és megismétled, ami jó volt, de javítanál azon, amivel nem voltál elégedett.

Beszélünk a versenyről: a barátaid és a családod, sőt a házastársad vagy a partnered is versengeni fog a kisbabáddal a figyelmedért. A baba azt az időt, energiát és erőforrást is magának követeli majd, amelyet korábban más tevékenységekre, evésre, testmozgásra, szórakozásra, háztartási feladatokra, szexre és munkára fordítottál. Megtárgyaljuk, hogyan kezeld a változást, amely óhatatlanul bekövetkezik a környezeteddel és önmagaddal való viszonyodban.

Megtanítunk rá, hogyan kötődj a gyermekedhez, hogyan fejtsd meg a vérmérsékletét, és ellátunk tanácsokkal, milyen kapcsolatra törekedj azokkal, akikkel a baba gondozása révén ismerkedsz meg. A függelékben arról ejtünk szót, hogyan csökkentheted a gyermekágyi depresszió és a szorongás kockázatát, honnan tudhatod, hogy ez tört rád, és mit mond a tudomány a terhesség és szoptatás alatti gyógyszerszedésről.

Lényegében tehát abban segítünk, hogy miként vigyázz magadra a terhesség és az anyává válás folyamán. Ez az időszak hasonlít a serdülőkorhoz, életünknek ahhoz a jól leírt fejlődési szakaszához, amikor a testünk átalakul, és tombolnak a hormonok. Abban teljes az egyetértés, hogy a serdülőkor nehéz időszak. Az anyává válás idején mégis elvárják tőled, hogy boldog legyél, miközben lassan kicsúszik a kezedből az irányítás, és nem tudod szabályozni, hogyan nézel ki, hogyan érzed magad és hogyan viszonyulsz a környezetedhez. Mi most megmutatjuk, mire számíthatsz.

Megjegyzés

Ez a könyv egyaránt szól hetero- és homoszexuális, cisz- és transznemű, egyedülálló és elvált, házas és nem házas szülőknek. Beszélni fogunk hüvelyi szülésről, császármetszésről, méhen belüli megtermékenyítésről és donorpetesejtről; reméljük, hogy azok is hasznosnak találják a szülés utáni időszakot tárgyaló fejezeteket, akik béranya segítségével, örökbefogadás útján vagy más módon váltak anyává. Ez a könyv elsősorban azoknak szól, akik maguk hordják ki a gyermeküket, de senkit sem szeretnénk kizárni, legyen bármilyen nemű, bármilyen módon vált szülővé vagy bármilyen családban él.

A könyv tanácsainak többségét az első gyermeküket váróknak szánjuk, ugyanakkor minden két- vagy többgyermekes anyuka tudja, hogy mindegyik terhesség és minden gyerek más. Ha már van gyermeked, és a másodikat várod vagy már éppen neveled, szerintünk akkor is sok hasznos dolgot találhatsz itt.

Az apák és partnerek lelkiállapota külön kötetet érdemel, de ezt a könyvet is hasznosnak találhatják; elsősorban azt érthetik meg belőle, min megy keresztül a várandós vagy a szülésből lábadozó partnerük.

A könyvben leírt esetek kettőnk összesen harmincévnyi praktizálása során gyűltek össze azoktól a nőktől, akikkel együtt dolgoztunk. Személyiségi jogaik megóvása érdekében senki sem azonosítható, a történetek sok-sok kliensünk elbeszéléseiből álltak össze, hogy általános problémákat szemléltessenek, és reméljük, hogy tanácsainkat az olvasók többsége hasznosnak találja majd. A várandósság alatt és a szülést követő időszakban tapasztalt érzelmek igen széles skálán mozognak, mi a könyvben inkább az érzelmileg megterhelőbb helyzetek bemutatására törekszünk, hogy reményeink szerint minél több nőnek tudjunk segíteni.

Végül szeretnénk leszögezni, hogy ez a könyv nem helyettesíti a megfelelő szakellátást, ha súlyos tüneteid jelentkeznek, és felmerül valamilyen mentális betegség vagy más, szakorvosi ellátást igénylő probléma lehetősége.

Első fejezet
Az első trimeszter

Megtudod, hogy terhes vagy

A szakállas vicc szerint nem lehetsz kicsit terhes. A terhesség azok közé a biológiai jelenségek közé tartozik, amelyek hirtelen és örökre megváltoztatják az életed. Gyanakodhatsz, ha érzékeny a melled és nem jött meg a menstruációd, de addig nem tudhatod biztosan, amíg el nem végezted a tesztet. Az eredmény megjelenését megelőző percekben lehet, hogy halálos rettegés fog el vagy boldog izgalom jár át – vagy valami mást érzel a skála e két végpontja között. Az a pluszjel mintha egy másik galaxisból érkező üstökös lenne, ami azt adja hírül, hogy egy emberke növekszik a testedben. Két kezdetet jelöl: a kisbabád létezéséét és a te anyaságodét. Lehet, hogy már hetek óta terhes vagy, csak nem tudtál róla, de amint megtudod, mindent más színben kezdesz látni.

Ha eufóriát érzel, add át magad a pillanatnak. Lehet, hogy évek óta vársz rá, és a jelenetet már számtalanszor lejátszottad a fejedben. Ha hónapokon (vagy akár éveken) keresztül mindig negatív lett a terhességi teszted, most az a benyomásod támadhat, hogy végre kiszabadultál a purgatóriumból.

Másfelől viszont eltarthat egy ideig, hogy felfogd a hírt, és nem biztos, hogy könnyű lesz megemészteni – főleg akkor, ha annyira korán derül ki, hogy még nem tapasztalsz észrevehető változásokat a testeden. Még szürreálisabbá teszi ezt a vízválasztó pillanatot, hogy nagy valószínűséggel egy teljesen átlagos napon következik be. Ügyeket kell intézned, egy olyan barátnővel készülsz ebédelni, akivel nem akarod megosztani a hírt vagy munkába kell menned.

Nem számít, mennyit álmodoztál erről a pillanatról, valószínűleg egészen más lesz, mint amilyennek elképzelted. Lehet, hogy az eszeddel felfogod, milyen nagy dolog ez, de talán még nem tör rád az a határtalan ujjongás, amire számítottál. Az izgatottság később, cseppenként jön; még az is lehet, hogy tudattalanul te magad fékezed a reakciódat, hogy ne legyen olyan túláradó az érzés. Ez különösen akkor fordulhat elő, ha egyszer már elvetéltél vagy más megrázó veszteség ért, és beletelik némi időbe, hogy át tudd magad engedni az örömnek. És ha váratlanul ér, hogy ilyen hamar megfogant a baba (vagy nem is tervezted!), előbb túl kell jutnod a hitetlenkedésen, meg kell hoznod néhány nehéz döntést, és csak aztán ünnepelhetsz.

Lehet, hogy egy egyéjszakás kaland során estél teherbe, és soha nem jutott eszedbe, hogy egyedülálló anya legyél, most mégis fontolóra veszed, hogy megtartod a gyereket. Lehet, hogy férjnél vagy, de még nem akartál gyermeket vállalni, előbb karriert szerettél volna építeni. Lehet, hogy csak hat hónap múlva lesz az esküvőd, és már kifizetted a testhez simuló menyasszonyi ruhát. Lehet, hogy már van két gyereked, és úgy véled, öreg vagy egy harmadikhoz. Lehet, hogy hosszú éveken keresztül küszködtél meddőséggel, és már előrehaladott tárgyalásokat folytatsz egy béranyával (igen, ez megtörtént eset). Egyvalamit számtalan alkalommal megállapíthattunk: az első reakciód semmilyen módon nincs összefüggésben azzal, ahogyan az anyaságodat megéled majd.

Az első érzelem sokszor még tervezett terhesség esetében is a pánik. Az ijedtség és a boldog izgalom gyakran összekapcsolódik – mindkettőtől szaporábban ver a szíved, és néha időbe telik megállapítani, hogy ez kellemes vagy kellemetlen-e –, de a pánik teljességgel érthető reakció, hiszen nézzünk szembe a tényekkel: minden meg fog változni. A pánik az azonnali veszélyhelyzet által kiváltott „üss vagy fuss” reakcióhoz kapcsolódik. A szívverés felgyorsulása, a stresszhormonok hirtelen felszabadulása egy evolúciós stratégia része azokból az időkből, amikor elődeinknek energiára volt szükségük, hogy elmenekülhessenek a szavannákon rájuk vadászó ragadozók elől. Pánikolni emberi dolog, amikor megtudod, hogy várandós vagy, mert a tested és a lelked alapvető változás küszöbén áll. Még ha örülsz is a változásnak, „veszélybe” kerül az addigi életed – legalábbis, ami az időbeosztásodat és sokaknál a társasági életet, valamint az anyagi biztonságot illeti.

Érdemes arra gondolni, hogy soha nincs tökéletes időpont a gyerekszülésre, és senki sem áll rá igazán készen (még akkor sem, ha azt hiszi, hogy igen). A gyermekvállalás egy ugrás az ismeretlenbe – vakon meg kell bíznod a testedben, a képességeidben és – ha van partnered – a kapcsolatodban. Gyakori, hogy egy nő pánikba esik, mert nem tudja, képes lesz-e végigcsinálni, vagy mert nem biztos benne, hogy tényleg akarja-e – de tapasztalataink szerint ennek semmi köze ahhoz, amit majd anyaként érez.

Tény, hogy sok nő számára a terhesség megszakítása a jó megoldás. Számos olyan nővel dolgoztunk együtt, akik azért kerestek fel minket, mert nem tudták eldönteni, megtartsák-e a babát. Néhányan úgy döntöttek, hogy nem akarnak terhesek lenni, és számukra akkor a megszakítás volt a helyes döntés. Mások a kezdeti ellenérzéseik után más döntésre jutottak. Fontos, hogy bízz a megérzéseidben, de szükségessé válhat egy kis önismereti munka is – a partnereddel, egy megbízható barátnővel vagy baráttal, szakemberrel folytatott beszélgetés –, hogy világosan lásd, mi lenne számodra a legjobb.

Az egyik kliensünk „véletlenül” több időpontról is lemaradt, amelyet a nemkívánt terhessége megszakítására kapott. Az intenzív terápiás ülések után megértette, hogy valójában szeretne gyereket, de tartott tőle, hogy nem lesz jó anya, mivel önzőnek hitte magát. Világossá vált előtte, hogy ezek a félelmek a saját anyja iránt érzett haragjából táplálkoznak, aki annak idején érzelmileg elhanyagolta őt. Ez a kliensünk szégyellte, hogy a saját érdekeit helyezi előtérbe, és félt, hogy akaratlanul is megismétli majd az anyja hibáit. De miután megbeszéltük, miképpen tudná megtartani a társasági élete és karrierje egy részét úgy, hogy közben nem árt vele a születendő gyermekének, úgy határozott, hogy nem szakítja meg a terhességét. Most, évek múltán ő az egyik legelégedettebb anyuka, akit ismerünk, a kislánya pedig él és virul. Idővel megtanult hallgatni az ösztöneire, és gondoskodó szülő vált belőle.

Készülj fel a partnered reakciójára

Ha van partnered, és ez egy tervezett terhesség, talán ő lesz az első, akinek elújságolod a hírt. Egyes nők számára ez nem okoz gondot. Talán lelkesen várta, hogy teherbe ess, ott állt melletted a fürdőszobában, és együtt imádkoztatok, hogy a pluszjel jelenjen meg a teszten, majd együtt kiabálhassátok: „Gyerekünk lesz!” Talán megkért, hogy várd meg, amíg hazaér a megbeszélésről, és együtt hívjátok fel a rendelőt, hogy a teszt eredményéről érdeklődjetek. Vagy ha a jó hír meglepetés, természetes, hogy neki újságolod el legelőször.

De vannak olyan nők is, akik más nőkhöz fordulnak, amikor „női dolgokról” szeretnének beszélgetni, például panaszkodni a menstruációjukra vagy szexszel kapcsolatos kérdéseket föltenni. Sokévnyi „csajos beszélgetés” után természetesnek tűnhet, hogy anyukádnak, a nővérednek vagy a legjobb barátnődnek számolsz be először a terhességedről. Nincs azzal semmi baj, ha a partnered másodikként tudja meg, de érdemes végiggondolnod, nem lesz-e megbántva, nem fogja-e úgy érezni, hogy őt kihagytad valamiből, ha nem neki mondod el először.

Bármilyen módon osztod meg a hírt a partnereddel, készülj fel rá, hogy ugyanolyan változatos érzelmeket fog átélni, mint te. Az egyikőtök esetleg ünnepelni akar, a másik viszont amiatt szorong, hogy mi lesz, ha elmegy a baba. Vagy tegyük fel, hogy mindketten határtalan örömöt éreztek, de a partnered azt szeretné, ha várnátok néhány hetet, mielőtt másokkal is megosztjátok a hírt, te viszont alig várod, hogy felhívhasd a legjobb barátnődet. Ahhoz, hogy megtaláljátok a középutat, beszéljetek arról, hogy mind a ketten máshogy dolgozzátok fel az eseményeket, és másféle támogatói hálózat vesz körül benneteket. Ne egyszerűen csak közöld a partnereddel, hogy mit szándékozol tenni – indokold meg, hogy miért.

Ha például világéletedben mindent elmondtál a nővérednek, anyukádnak/apukádnak vagy a legjobb barátnődnek/barátodnak (beleértve olyan titkokat, amelyeket nem mindig osztottál meg a partnereddel), de ő arra kér, hogy még senkinek se szólj a babáról, mit teszel? Hogyan hozod egyensúlyba a partnered és a másik bizalmasod elvárásait?

Az egyik kliensünk többévnyi házasság után már tudta, hogy a férjét kiborítja, amikor ő „kibeszéli” magából a gondjait. Miután megosztotta vele a terhességi teszt pozitív eredményével kapcsolatos hírt, azt is elmondta, hogy a legjobb barátnőjével is beszélni akar róla. „A férjem eleinte ragaszkodott hozzá, hogy egy-két hónapig még tartsuk titokban – mesélte nekünk. – De én nem hagytam magam. »Ez az én testem. Nem írhatod elő nekem, hogy kivel beszélgethetek róla!« Rövid gondolkodás után azonban rájöttem, hogyan tudom elmagyarázni neki, miért olyan fontos számomra, hogy megosszam a hírt a legjobb barátnőmmel. »Figyelj, szeretlek, de mind a ketten tudjuk, hogy szeretem kibeszélni magamból a feszültséget, amitől te kiborulsz.« Sikerült megértetnem vele, hogy ha nem beszélgethetek róla a barátnőmmel, az engem is megvisel és a házasságunknak sem tesz jót. Belátta, hogy fölösleges megsértődnie, mert nem arról van szó, hogy a barátnőm fontosabb számomra, mint ő, csak támogatásért fordulok hozzá. És megnyugtattam azzal kapcsolatban is, hogy a legjobb barátnőm nem fogja nagy dobra verni a hírt.”

Javasoljuk, hogy miután kiderül a terhesség, úgy tekints erre az első beszélgetésre a partnereddel, hogy ez a kezdet, és nemsokára nukleáris családnak tekinthetitek magatokat (két szülő, egy gyermek). Nem csupán mint pár lesztek együtt, hanem mint szülők is, és ez azzal jár, hogy más kapcsolatok – még a szüleitekhez, testvéreitekhez és legjobb barátaitokhoz/barátnőitekhez fűződő kapcsolatok is – meg fognak változni. Lehetséges, hogy te és a partnered ezt romantikusnak, bensőségesnek vagy éppen félelmetesnek találjátok majd. Nem számít, milyen régóta vagytok együtt, ilyen pillanat még sohasem adódott a kapcsolatotokban, és mivel egyikőtök sem gondolatolvasó, érdemes lelassítani egy kicsit, és nyugodt körülmények között beszélgetni róla, akár több napra elosztva, és figyelmesen meghallgatni, mit mond a másik.

Kiderülhet, hogy nem vagytok egy hullámhosszon a terhességgel kapcsolatban. Lehet, hogy partnered érzelmileg eltávolodik tőled, vagy akár teljesen megszakítja a kommunikációt. Egy nő számára a legfájdalmasabb élmények közé tartozik, ha a partnere nem tudja – vagy nem akarja – felvállalni az apaszerepet, és abortuszt szorgalmaz, amit a nő nem szeretne.

Ha ilyen helyzetben találod magad, ajánlatos párterápián részt venni – ha a partnered is beleegyezik –, hogy mindketten hangot tudjatok adni az aggodalmaitoknak, és megoldást találjatok rájuk. Még ha végül úgy is alakul, hogy nem maradtok együtt, te viszont úgy döntesz, hogy megtartod a babát, a párterápiának köszönhetően akkor is jobban tudod kommunikálni az elvárásaidat, ami jól jön majd később, amikor az apa besegít a gyereknevelésbe.

Az egyik kliensünk ezt a tanácsot fogalmazta meg, miután megtudta, hogy teherbe esett egy olyan férfitól, akivel éppen csak elkezdett járni: „Minél világosabban látod, hogy mit szeretnél, mielőtt beszélsz a pároddal, annál jobb. Én biztos voltam benne, hogy mindenképpen megtartom a babát, bár azt nem tudhattam, hogyan alakul majd a kapcsolatunk. Megmondtam neki, hogy a gyerek felnevelése minden tekintetben teljesen az én felelősségem lesz. Tudomásul vettem, hogy mindent nekem kell majd biztosítanom, amire szükségem van. Rossz napokon emlékeztettem magam arra, milyen szerencsés vagyok, hogy nemsokára anya leszek, és hogy emiatt nem kell mindenáron együtt maradnom valakivel.”

Ha nem saját elhatározásból leszel egyedülálló anya, fontos, hogy mielőbb beszélgess róla a családoddal és a barátaiddal, hogy elkezdhesd felépíteni azt a közösséget, amely majd támogat az anyaság felé vezető úton és azután. (E fejezet végén egyedülálló anyukáknak szánt további tanácsokat találsz.)

Hogyan mondd el a családodnak?

A szüleid

Sok szülő örömmel fogadja a hírt, hogy nagyszülő lesz. De attól, hogy a szüleid boldogok, még lehetnek másféle reakcióik is. Örülnek, hogy örülsz, és annak is, hogy újabb nemzedékben élnek tovább. Ha már nyugdíjasok, valószínűleg izgatottan várják egy aranyos kisbaba érkezését. Lehet, hogy a nagyszülői mivoltuk köré szervezik az életüket, hogy elfoglalhassák magukat, és legyen miről beszélgetniük a barátaikkal.

Boldogságuk részben büszkeségből is fakadhat, ami később nehézségekhez vezethet, ha úgy tekintenek a várandósságodra, mint ami velük történik, és megfeledkeznek róla, hogy te vagy az anyuka, te állsz a középpontban. Mindegy, hány éves vagy, a szüleid szemében te továbbra is gyerek maradsz, ezért amikor anyává válsz, a generációs szerepek változása óhatatlanul megzavarja őket.

Előfordulhat, hogy fájdalmasan élik meg, és nehezen alkalmazkodnak ahhoz, hogy „másodvonalbeli” szülőkké válnak a családban, és számodra immár a partnereddel és a gyermekeddel való kapcsolatod a legfontosabb. Erre úgy is reagálhatnak, hogy tudatosan vagy tudattalanul elfoglaltságot szerveznek maguknak, hogy fontosnak és aktívnak érezhessék magukat. Az egyik kliensünk elmondta, hogy a terhessége alatt a szülei elhatározták, hogy egy nyugdíjasok számára fenntartott lakóparkba költöznek. Így egyre kevésbé számíthatott rájuk, és egyre kevesebb időt is szenteltek neki, mivel lefoglalták őket az új otthonuk körüli teendők. Ha azt veszed észre, hogy a szüleid rájuk nem jellemző módon eltávolodnak tőled, ezt tisztáznod kell velük, és megkérned őket, hogy jobban vegyenek részt az életedben. Lehet, hogy pusztán nem akarnak útban lenni, vagy nem szeretnék haszontalannak érezni magukat.

Vannak szülők, akik egyszer tolakodóan viselkednek, máskor viszont eltűnnek, főleg olyankor, ha maguk sem tudják, akarják-e vállalni a kissé háttérbe szoruló nagyszülő szerepét. Segíthet, ha javítasz a kommunikációtokon, sok családban azonban túlságosan rögzültek a zsarnoki mintázatok vagy a több évtizedes sértettség, így egyetlen beszélgetés során lehetetlen begyógyítani a sebeket.

A várandósság életigenlő jelenség, egy kisbaba születése azonban az élet körforgására és az idő múlására emlékeztet. Egyes leendő nagymamák úgy értelmezik új helyzetüket, hogy most már „öregek”. Ha édesanyád ráncos, ősz hajú és lassú mozgású néniként emlékszik az ő nagymamájára, önmagára talán nem akar így gondolni. A hír hallatán esetleg kijelentheti, hogy a gyermeked nem szólíthatja nagyinak vagy nagymamának, inkább valamilyen becenevet választ magának. Lehet, hogy elítéled, amiért hiú és kicsinyes, de elképzelhető, hogy ő így küzd meg a félelmeivel, amelyeket az öregedés vált ki belőle.

És mi a helyzet az édesapáddal? Lehet, hogy ő repes a boldogságtól, és mindenben támogat, mégsem viselkedik tolakodóan. Vagy az is lehet, hogy úgy érzi, „továbblépsz”, és neheztelésének a legfurcsább módokon adja jelét. Ha büszke a szakmai pályafutásodra, esetleg kijelenti, hogy kár lemondani az előrejutásról csak azért, hogy gyerekeket vállalj. Ha azt tervezed, hogy visszamész dolgozni, akkor viszont azzal állhat elő, hogy szerinte otthon kellene maradnod a babával. Ha szeretnéd megőrizni a békét, hallgasd végig anélkül, hogy egyetértenél vele vagy ellentmondanál neki. Vagy vállalhatod is a kockázatot, és megpróbálhatod elmagyarázni neki, milyen rosszulesik neked, amit mond, és hogy bízza csak rád az életed megtervezését.

A klienseinknél azt tapasztaltuk, hogy ezek az intergenerációs változások leginkább az anya-lánya kapcsolatban okozhatnak feszültséget, miközben megváltozik az elsődleges identitásod, vagyis lánygyermekből anyukává alakulsz át. Talán észre sem veszed, de kettős feladat áll előtted: nem csupán az anyaságra készülsz, hanem búcsút is mondasz édesanyád azon szerepének, hogy ő az „elsődleges” anyafigura az életedben. Bármilyen szoros is a kapcsolatotok, ez a váltás tartogathat kihívásokat.

Miközben a helyedet keresed az új szerepeidben, édesanyáddal lassan újfajta kapcsolat jön létre. Ha korábban teljes volt köztetek az egyetértés, most félelmetesnek érezhetitek a nézeteltéréseket. Jó esetben meg tudjátok beszélni a problémáitokat és feloldhatjátok a feszültséget. Anyukád azt hiheti, hogy amikor (kéretlen) tanácsot ad, a szeretetét mutatja ki; magyarázd el neki, hogy te ilyenkor úgy érzed, hogy irányítani akar. Lehet, hogy elutasításnak tekinti, ha te a saját fejed után mész, ezért el kell mondanod neki, hogy csak magabiztosabban szeretnél viselkedni. Akár még zokon is veheti, hogy nem számoltál be neki a babaprojektről, vagy úgy is érezheti, hogy kihagytátok a döntéshozatalból, amikor a partereddel eldöntöttétek, hogy gyereket szeretnétek.

„Anyukám alaposan eltervezte, hogyan fogja végigkísérni a terhességemet – mesélte egy kliensünk. – Megkérdezte, mikor megyek legközelebb orvoshoz, és beírta a naptárába. El akart kísérni. Szoros ugyan a kapcsolatunk, én viszont azt szerettem volna, ha a férjem jön velem ezekre az alkalmakra, és tudtam, hogy nem repesne az örömtől, ha anyukámmal kellene osztoznia az örömteli pillanatokon. Nagyon nehéz beszélgetés zajlott le köztem és az anyukám között, pedig olyan finoman magyaráztam el neki a helyzetet, ahogy csak tudtam. Először megbántódott, de miután minden vizsgálat után elküldtem neki az ultrahangképeket meg az eredményeket, végül különlegesnek érezte magát. Azt szerettem volna, ha úgy vesz részt az életemben, ahogyan nekem is megfelel.”

És ha nem tudom elmondani az édesanyámnak?

Ha nem tudod megosztani a hírt az anyukáddal – mert mondjuk meghalt, beteg vagy mert érzelmileg/fizikailag eltávolodott tőled –, újult erővel törhet rád a gyász érzése, amikor megtudod, hogy várandós vagy. Ha érzelmileg nem vágyódsz már az édesanyád után, vagy megbékéltél az elvesztésével, talán nem tudod mire vélni, hogy miért vagy újra szomorú miatta, vagy nem is érted, hogy tulajdonképpen mi bajod van. Ez az érzés akár olyan erős is lehet, mint a gyászod elején, még akkor is, ha azt hitted, hogy már rég túltetted magad az egész „anyatémán”. Tapasztalataink szerint hiába érzed úgy, hogy jól megvagy az anyukád nélkül, a terhesség és az anyává válás váratlan emlékeket és hiányérzetet hozhat a felszínre.

Ha örökbe fogadtak, a szülés közeledtével sokszor eszedbe juthat a szülőanyád, akit sohasem ismertél. Ez még akkor is természetes, ha egyébként szoros kötelék fűz a nevelőanyádhoz, örökbefogadó anyádhoz vagy más anyafigurához. Ha ismerted az édesanyádat, de már nem vagytok beszélőviszonyban, elönthet a szomorúság, amiért nem vagytok jó kapcsolatban, de megkönnyebbülést is érezhetsz, amiért nem szól bele az életedbe – és akkor meg emiatt furdal a lelkiismeret.

Könnyű olyasvalakit eszményíteni, aki nincs ott. Persze úgy képzeled, hogy anyukád minden döntésedben támogatna, és bármikor vigyázna a kisbabádra, amikor csak megkéred rá. A valóság azonban ennél sokkal bonyolultabb. Egy anya is csak ember, ezért vannak hibái, csakúgy, mint mindenkinek.

Természetes, ha igazságtalanságnak érzed, hogy életed egy ilyen fontos időszakában nincs melletted az édesanyád. Ha választani lehetne, a legtöbb nő azt szeretné, hogy kéznél legyen az anyukája, bármilyen feszült is a kapcsolatuk. Érthető, ha szomorú vagy mérges vagy azért, mert a tiéd nincs veled. Ne aggódj, ezek a negatív érzelmek nem fognak ártani se a kisbabádnak, se a gyermekeddel való kapcsolatodnak.

Ha anyukád elhunyt, az emlékével megismertetheted a gyermekedet. Jegyezz le róla mindent, amire emlékszel, gyűjtsd össze a fényképeit, hogy később megmutathasd neki.

Ha valamilyen konfliktus miatt szakadt meg a kapcsolatod az édesanyáddal, vedd fontolóra, hogy kibékülsz vele. Mindig van esély egy kapcsolat helyrehozására, és néha éppen egy kisbaba lehet ebben a segítségedre. De egy ilyen örömteli esemény sem feltétlenül gyógyítja be a régi sebeket, és nem szünteti meg a problémás viselkedést. Ha édesanyád újbóli megjelenése káosszal jár vagy fájdalmat okoz, talán ismét meg kell szakítanod vele a kapcsolatot. Bármilyen fájdalmas is, vigasztaljon a tudat, hogy te minden tőled telhetőt megpróbáltál.

Szinte minden anyátlan anyának a javára válik, ha van egy másik szerető anyafigura az életében. Ha édesanyád egyik barátnője vagy rokona az illető, közösen idézhetitek fel édesanyád emlékét, és talán érzelmileg is a segítségedre lehet. Megesik azonban, hogy a legtámogatóbb anyafigurák semmilyen módon nem kapcsolódnak az édesanyánkhoz. Nem kötelező, hogy a rokonunk legyen, hogy nő legyen vagy hogy idősebb legyen. Az a fontos, hogy jól érezzük magunkat a társaságában, vigaszt nyújtson, és elérhető legyen, amikor szükségünk van rá.

Jegyezd meg: ha vágysz valakire, aki betölti az anya szerepét az életedben, attól még nem vagy se követelőző, se gyerekes. Tudd, hogy ezzel a vágyaddal nem vagy egyedül. Talán segít, ha az interneten kapcsolatba lépsz más anyátlan anyákkal vagy eljársz támogató csoportokba. Azon is elgondolkodhatsz, hogy segítene-e megbirkóznod a fel nem dolgozott érzelmeiddel, ha egyéni tanácsadásra vagy terápiára járnál.

Hogyan mondd el az anyósodnak és az apósodnak?

Amikor bejelented az anyósodnak és az apósodnak, hogy várandós vagy, lehetséges, hogy megváltozik a hozzád fűződő kapcsolatuk minősége. Megszilárdulhat, erősebbé válhat közöttetek a családi kötelék. De ne lepődj meg, ha a hír hallatán elsősorban a saját érzéseikre és ábrándjaikra koncentrálnak. Az apósod esetleg váratlanul nagy érdeklődést tanúsít aziránt, hogy mit ennél vacsorára, mert a tested a régóta várt fiúunokáját táplálja (ő ugyanis fiút szeretne). Ha az anyósodnak nincs lánya, talán örülne neki, ha vele is mindent megosztanál a terhességedről, akárcsak az édesanyáddal. Lehet, hogy ezt meghatónak találod, és örömmel mélyíted el vele a kapcsolatot, de az sem kizárt, hogy fojtogatónak érzed az érdeklődését.

Ha tolakodónak érzed a viselkedésüket, és nem szeretnéd, ha neked kellene lehűtened a lelkesedésüket, igénybe veheted a partnered segítségét. Nem ő várandós ugyan, hanem te, de az ő szüleiről van szó, és nem lenne igazságos, ha egyedül neked kellene állnod a rohamaikat. Ha már most egyértelműen meghúzod a határokat, nagy valószínűséggel megszokják és elfogadják azokat, mire a baba megszületik.

Hogyan mondd el a testvéreidnek?

Amikor a saját hozzátartozóidnak jelented be a terhességet, akkor is zavar támadhat a család megszokott dinamikájában, ha nem te vagy az első, akinek kisbabája születik. Talán abban reménykedsz, hogy a várandósság híre javítani fog a kapcsolataidon – és egy kisbaba néha valóban közelebb hozza egymáshoz a családtagokat. De az sem ritka, hogy valaki csalódottan veszi tudomásul, hogy a régi, diszfunkcionális minták nem íródnak felül azonnal. Azt tanácsoljuk, hogy türelemmel fogadd a testvéreid reakcióját. Egy ilyen nagy horderejű bejelentés hatására regresszió is bekövetkezhet náluk, vagyis gyerekesen kezdhetnek viselkedni, és feléledhetnek a régi viselkedésminták.

Például a húgod mindent megtesz, hogy az ő esküvőjére is figyeljen a család, és kiborul, amiért nem lesz egyszerű koszorúslányruhát varratni a méretedben, hiszen már nagy hasad lesz az esküvője idején. A nővéred támogat, de azt mondja, „ne butáskodj”, amikor megkérdezed, nem zaklatja-e fel, hogy te babát vársz, miközben ő nem tud teherbe esni. A szórakozott öcséd nem válaszol a hangüzenetedre, így szöveges üzenetben vagy kénytelen megosztani vele az örömhírt, amit eléggé személytelennek érzel.

Javaslataink: Gondold végig, mielőtt másokkal is megosztod a hírt!

A körülményeid ismeretében az orvosod pontosabb felvilágosítással szolgálhat, de mivel a legtöbb vetélés az első trimeszterben történik, sok nő inkább kivár az örömhír szétkürtölésével, amíg le nem telik a kockázatos időszak. E tekintetben nincsenek szigorú szabályok, de a klienseinknek azt szoktuk javasolni, hogy tegyék fel maguknak az alábbi kérdéseket, mielőtt az első trimeszterben megosztanák terhességük hírét.

● Nagyjából eldöntöttem, hogy ki mindenkivel akarom tudatni, hogy babát várok. De ha netán elvetélek, nem fogom megbánni, hogy tudtak róla?

● Akkor érzem magam a legjobban, ha támogató baráti kör áll mellettem, vagyis, ha jelenleg magasabb is a vetélés kockázata, azt szeretném, ha minden szerettem velem együtt szorítana, főleg akkor, ha tényleg elvetélek?

● Mit szól ahhoz a partnerem, ha elmondom ennek a konkrét személynek?

● Ha a partnerem titokban akarja tartani a hírt, ez vajon pozitív a kapcsolatunk szempontjából, mert kijelöli a határokat a leendő családunk számára?

● Ha elmondom ennek a személynek, megtartja-e magának a hírt vagy elpletykálja (más családtagoknak, barátoknak, munkatársaknak)?

● Lehet, hogy elmondom a munkahelyemen, hogy értsék a kollégáim, miért vagyok fáradt/miért nem iszom/miért szaladgálok a mosdóba, de ha ilyen hamar megosztom velük, nem tárok-e fel túl sokat a magánéletemből? Van-e olyan megbízható személy, akinek elmondhatom, vagy inkább tartsam magamban, és ne érezzem úgy, hogy mentegetőznöm kell a testi szükségleteim miatt?

● Fel vagyok-e készülve azokra a kérdésekre, amelyek a bejelentés után zúdulnak majd rám? (Elköltözöl? Visszajössz majd dolgozni? Egy adott vallás szerint fogod nevelni a gyereket?)

Elképzelhető, hogy nem lep meg a testvéreid reakciója, ennek ellenére örülnél, ha másképpen viselkednének. Ne felejtsd el, van rá kilenc hónapjuk, hogy melléd álljanak, és amint igazából felfogják, hogy kisbabád fog születni, valószínűleg ők is örülni fognak, hogy nagynéni, illetve nagybácsi válik belőlük. Akárcsak a szüleid esetében, a testvéreidnél is tudomásul kell venned, ha ők érzelmi téren egyelőre máshol tartanak, mint te.

Keresd meg a vakfoltjaidat!

Ahogy egyre közeledsz az anyává váláshoz, tapasztalni fogod, hogy nem csupán újratárgyalod a szüleiddel való kapcsolatodat, de azt is újraértékeled, hogy milyennek látod őket és milyen hatást gyakoroltak az életedre. Mit érzel, amikor édesanyádhoz hasonlítod önmagad? Máris csődtömegnek érzed magad, és szégyenkezel a feltételezett hiányosságaid miatt? Látod, miként formált az ő nevelése azzá a nővé, aki most vagy? Vagy elfog a szomorúság, ha erre gondolsz, mert most mélységesen kiábrándítónak találod az édesanyádat?

Lehet, hogy fiatalkorodban tökéletesnek láttad. Azt a benyomást keltette benned, hogy mindig tudja, mit kell mondani, tenni, és biztonságban érezted magad mellette. Ha ilyen anya nevelt föl, tekintsd magad szerencsésnek: van kiről példát venned. Ha megszületik a kisbabád, azon kapod magad, hogy amikor álomba ringatod, ugyanazt azt az altatódalt énekled neki, amelyiktől te is mindig megnyugodtál. Még ha sír is, és nem akar megvigasztalódni, nem esel kétségbe, mert tudod, hogy a helyes irányba tartasz, ha anyukád nyomdokain haladsz.

Az efféle örökség hátulütője, hogy édesanyád esetleg elérhetetlenül magasra tette a lécet. Ha ezt érzed, ne hasonlítsd magad az ő tökéletes emlékéhez, inkább kérdezd meg tőle, ő hogyan érezte magát az anyaság első éveiben. Valószínűleg azt fogja válaszolni, hogy sok mindenről fogalma sem volt, és sokkal többet kételkedett magában, mint mutatta.

Másfelől viszont a legtöbben fel tudunk idézni olyan pillanatokat a gyerekkorunkból, amikor megfogadtuk magunkban, hogy semmi esetre sem fogjuk azt csinálni, amit az anyánk. Például, amikor a barátnőid előtt utasított rendre, vagy olyan későn ment érted az iskolába, hogy rajtad kívül már senki sem volt ott. Amikor tudatosulnak benned a gyermeknevelés kihívásai, akár már az első trimeszterben megbocsáthatsz anyukádnak is, magadnak is. Ha késve érkezel a nőgyógyásszal megbeszélt első időpontra, mert nem indultál el időben vagy útközben dugóba kerültél, elnézőbben viszonyulhatsz a magad és az édesanyád hibáihoz.

Adódhatnak olyan pillanatok is, amikor azt veszed észre, hogy pontosan úgy viselkedsz, mint az édesanyád. Ingerlékeny vagy, bírálod a partneredet. Valami apróság miatt üvöltözöl vele, és magad sem érted, miért ilyen kiszámíthatatlan a hangulatod. Rettentően feldúlt vagy, még magadra is haragszol, amiért dühös vagy rá.

Amikor lehiggadsz, és végiggondolod, mi váltotta ki a haragodat, talán ráébredsz, hogy a veszekedés arra emlékeztetett, ahogyan az édesanyád kritizálta édesapádat. Kislánykorodban bezárkóztál a szobába, amikor veszekedtek, annyira nem bírtad hallgatni. Vajon miért játszod újra azt a viselkedést, amelyik a múltban is annyira zavart?

Ha azt tapasztalod, hogy gyermekkorod fájdalmas mintáit ismétled, lehet, hogy ez az egyik pszichológiai „vakfoltod”. Azért hívjuk az ilyesmiket vakfoltnak, mert olyanok, mint az a terület, amelyet az autó visszapillantó tükrében nem látunk; „balesetet” okozhatnak, hiszen nem vesszük észre a rejtett veszélyt. A vakfoltot szakkifejezéssel „tudattalan konfliktusnak” nevezzük. Olyan múltbeli, feldolgozatlan érzelmek alkotják, amelyeket mélyen a tudatosságunk szintje alá temettünk, mert túlságosan nehéz lenne szembenéznünk velük.

Az agy önvédelemből hoz létre vakfoltokat, amikor nem akar felidézni fájdalmas emlékeket. Így védelmez minket attól, hogy a mindennapokban maguk alá gyűrjenek az érzelmeink. Ez mindaddig működik is, amíg egy nap valami nem triggeli azt a bizonyos emléket. Ez megtörténhet akkor is, amikor a várandósságod alatt olyan helyzetbe kerülsz, amiről eszedbe jutnak a szüleid.

De úgy is elképzelhetjük a vakfoltot, mint a múltunkba vezető „kaput”. Amikor belépünk rajta, megrohannak minket a gyerekkorunkban tapasztalt érzések, és ilyenkor könnyen megfeledkezhetünk arról, hogy már nem vagyunk gyerekek, az már a múlt. Ezért fontos tudnod a vakfoltok létezéséről, mielőtt a baba megszületik, mert így, ideális esetben, észreveszed, amikor a gyermeknevelés során megmutatkoznak.

Vakfoltjaink létezésének tudatosításához a „megfigyelő én” kifejlesztése szükséges. Ez az a képességünk, amikor kilépünk önmagunkból (főleg olyan pillanatokban, amikor úgy viselkedünk, ahogy nem akarunk), és reflektálunk az érzéseinkre, vagyis elgondolkodunk rajtuk és azonosítjuk őket. A megfigyelő én segítségével már azelőtt felderítheted, hogy miért térsz vissza bizonyos nemkívánatos mintákhoz, mielőtt úgy kezdenél viselkedni, ahogy valójában nem akarnál, és amit később aztán meg is bánnál. Másképpen fogalmazva, megtanulod felismerni, mit érzel, mielőtt indulatosan reagálnál, és elég jól tudod azonosítani a vakfoltjaidat, hogy akkor is érezd a létezésüket, amikor nem látod őket tisztán.

Ha például minden alkalommal szorongsz, amikor orvoshoz mész, lépj hátra, és gondolkodj el azon, mit indít el benned az orvosi vizsgálat. Kiderülhet, hogy irracionális mértékben aggódsz az egészséged miatt, mert, mondjuk, édesanyád súlyos beteg volt gyerekkorodban. Ha ezt felismered, akkor nem engeded, hogy ingerlékennyé válj, vagy kontrollmániás üzemmódba kapcsolj a vizsgálat során, amivel semmit sem érnél el. A bölcs megfigyelő énedtől megtudod: Szorítást érzel a mellkasodban? Mindig ilyen feszült vagy, ha orvoshoz kell menned. Ne parancsolgass, ne legyél undok, amiért tehetetlennek érzed magad, inkább ismerd el a partnerednek és az orvosnak, hogy félsz. Vagy egyszerűen hunyd be a szemed, és emlékeztesd magad, hogy ez az érzés a múltban gyökerezik, de itt és most nem esik bajod.

A terhesség során jelentkező intenzív érzések és később megbánt viselkedésformák rávilágítanak a gyermekkorodból származó vakfoltokra. A megfigyelő én kifejlesztéséhez rengeteg önvizsgálatot kell tartanod, ami sokak számára könnyebb, ha ezen egy terapeutával együtt dolgoznak, mert a szakember tudja, hogyan támogathat a vakfoltok azonosításában. A terápia során ezeknek a kapuknak és érzéseknek a felismerésében segítünk, hogy aztán ne ismételd meg azokat a viselkedésformákat, amelyeket szeretnél elkerülni. Amikor felhozzuk ezeket az érzéseket a tudattalanból a tudatosság szintjére, képesek vagyunk alaposan megvizsgálni őket, és onnantól kezdve jobban irányíthatod majd, hogyan befolyásolják az érzéseid a döntéseidet.

Az óvatos optimizmus és a fájdalmas pesszimizmus

Tapasztalataink alapján az első trimeszterben egy paradoxon rója a nőkre a legnagyobb lelki terhet: egyfelől a baba egészsége érdekében új szabályok lépnek érvénybe arra vonatkozóan, hogy mit ehetsz és ihatsz. Másfelől viszont azt hallod, hogy a vetélés kockázata a terhességed elején a legnagyobb, de valószínűleg semmit sem tehetsz ellene. Lelkileg igen kimerítő, hogy ezt a két tényt egyensúlyba hozd.

Az első trimeszter idején a nők többsége az óvatos optimizmus és a fájdalmas pesszimizmus között egyensúlyoz. Teljesen normális, ha valakit aggodalommal tölt el a vetélés lehetősége, és egyes terhességek valóban vetéléssel érnek véget, mégis nagyobb annak az esélye, hogy rendben kihordod a magzatodat.

Ha félsz, hogy olyasmit tettél, ami vetélést okozhat – vagy egyre csak azokra a koktélokra gondolsz, amelyeket akkor ittál, amikor még nem tudtad, hogy terhes vagy –, gondolj arra, hogy a vetélést az esetek többségében nem az anya helytelen magatartása okozza, és nem is olyasmi, amit befolyásolni tudnának. A terhesség első szakaszának biológiája több ezer év alatt alakult ki, és az embrió képes elég jól alkalmazkodni a körülményekhez. Fejlődését, különösen az első trimeszterben, a gének szabályozzák, nem pedig a környezet. Az első trimeszter vetélései többnyire genetikai problémák miatt fordulnak elő, de nem feltétlenül a te génjeid vagy a partnered génjeinek általános hibája miatt – lehet, hogy az embriót alkotó spermium vagy petesejt mutálódott. Ilyenkor az embrió fejlődését programozó kód hibásodik meg, és ezért életképtelen a terhesség. Ilyesmi előfordul, és senki sem hibás miatta.

Ha korábban volt már egy vagy több vetélésed, lehet, hogy nem tudsz szabadulni a veszteség emlékétől. Bármilyen régen történt is, nem tudod elengedni magad, nem mersz örülni, legalábbis egyelőre. A vetéléstől való félelem más múltbéli veszteséghez is kapcsolódhat, például egy szülő halálához, vagy egy korábbi betegségedhez, traumádhoz. Vagy talán egyszerűen az a típus vagy, aki a legrosszabbra számít, és úgy érzed, hogy az aggódás révén a kezedben tarthatod az irányítást.

Javaslataink: Mi lesz, ha elmegy a baba?

A vetélésre sokféleképpen reagálnak a nők, és mindegyik reakció érvényes. Vannak, akik számára fájdalmas az élmény, de nem hagy bennük maradandó nyomot. Rendbe jönnek testileg, és újra próbálkoznak. Más nők szörnyű veszteségként élik meg, és úgy gyászolnak, mintha megszületett volna a kisbaba.

Ha elvetélsz, az nem azt jelenti, hogy a tested hibás, és a következő terhességedet sem fogod tudni kihordani. Nem azt jelenti, hogy sosem lesz belőled anya. Lehet, hogy átmenetileg magyarázatot találsz erre az érthetetlen eseményre, ha magadat okolod, de hosszú távon nem fogod magad jobban érezni tőle.

Bárhogyan élted meg a csalódást, fontos, hogy ne szigetelődj el. Ha a barátnőid vagy a családod nem értik meg a viselkedésedet a baba elvesztése után, ne ítéld el őket – és magadat sem. Fontold meg, nem akarod-e fölvenni a kapcsolatot helyi és online támogató csoportokkal, akik megadhatják neked azt a lelki segítséget, amire szükséged lehet.

Sokunk számára a terhesség adja az első leckét, hogy bármennyire szeretnénk uralni a testünket, az nem mindig engedelmeskedik nekünk. Az egészséges életmód ugyanakkor nagyban hozzájárulhat az egészséged fenntartásához, és vannak konkrét dolgok, amelyekkel növelheted az esélyét, hogy kihordd a terhességet. Például, ha az orvosilag javasolt súlyhatárokon belül maradsz, csökkentheted a terhességi cukorbetegség kockázatát. (De ha egész nap fodros kelből készült smoothie-t iszol, akkor is kialakulhat nálad a preeklampszia, más néven a terhességi toxémia.) Kegyetlen viccnek tűnhet, mennyire nincs befolyásunk egy terhesség kimenetelére.