PAOLO COGNETTI

LENT

A VÖLGYBEN

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paolo Cognetti: Giú nella valle

Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino, 2023

Fordította

Lukácsi Margit

Copyright © Giulio Einaudi editore, 2023

This edition is published in arrangement with the Author through MalaTesta Lit. Ag., Milano

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © ekolara/Getty Images

Szerzőfotó © Roberta Roberto

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-384-5

TARTALOM

Valsesia

Az erdőőr

Eltölteni a telet

Nő a vízben

Ó, az apám háza

A fák csatája

A szerző megjegyzése

Vagy ez, vagy hiúzra vadászni

barátommal, Morisszal.

Versírással próbálkozni ma

reggel hatkor, vagy futni

a kopók nyomában

a puskát szorítva.

A szívem kalimpál ketrecében.

45 éves vagyok. Nincs állandó munkám.

Képzeljétek, micsoda luxus így élni.

Próbáljátok meg elképzelni.

RAYMOND CARVER: The Grant (részlet)

VALSESIA

Egy nőstény volt, még nem érte meg a második telet, és nem ismert más világot a főút melletti autógarázson kívül. A műhelyépület mögött, egyedül játszott egy ócska gumiabroncsdarabbal: rágcsálta, fel-fellökdöste, és amikor észrevette, hogy közönsége is van, utána futott, hogy újból elkapja. A szomszédos kavicsbánya felől felbukkant egy szürke kutya, és őt nézte. Arrafelé volt a folyó, bár ősszel sekély volt, könnyen át lehetett kelni rajta. Elengedte a gumidarabot, hogy megkeresse a levegőben a kankutya szagát, de amint felszegte a fejét, meglátott három másikat a roncshalom mögül előjönni. Három sáros szőrű pásztorkutya volt, a nyakukban kolomp, ezeket ismerte. Nappal juhokat őriztek, a tarlón vagy az épületek környékén füvet legelésztek, esténként pedig zsákmány után kóboroltak. A nőstény tudta is, meg nem is, hogy miért jöttek. Alig múlt egyéves, ez az újfajta érdeklődés a kanok részéről azon dolgok közé tartozott, amelyeket csak mostanában és hamarjában ismert meg, izgató és veszélyes dolgok, mint a máglyák, amelyeket a gyerekek gyújtottak nyáron, vagy a folyó sodrása, amely egyszer majdnem elvitte.

A műhely fala mellett volt egy kiselejtezett autóülés, oda kuporodott le. Kutyák nemzedékeit szolgálta már előtte. Valamivel odébb a markológép belemélyesztette csápját a folyómederbe, kiemelt egy csillényi homokot és kavicsot, és abban a pillanatban a szürke kutya megmozdult, hogy közelebb jöjjön. A három pásztorkutya felállította egymás között a rangsort: a legidősebbnek és egyben a legnagyobbnak sikerült egyetlen morgással és fogvicsorítással meghátrálásra kényszerítenie a másodikat, amelyik egy vonítással elinalt, miközben a harmadik már messze járt. Ezek után a vezér apró lépésekkel közelített, a kankutyák rítusa szerint, amelyet a nőstény már ismert. Fenyegetni, morogni, fogakat vicsorítani: ez volt a völgybéli kutyák harcmodora, de a szürke máshonnan érkezett, ahol másképpen nevelték – vagy az emberek, vagy az élet. Amikor a másik felborzolta a szőrét, és hogy megijessze, valósággal kővé dermedt, a szürke minden előzmény nélkül rávetette magát. Kettejük közül ő volt a szikárabb, de elég volt neki a lendület, hogy a másikat hanyatt lökje, aztán egyik lábával mozgásképtelenné tegye, és fogait a torkába mélyessze. Ilyesmit a nőstény még sohasem látott. Új izgalmat érzett, miközben a szürke szorított a harapásán, nem engedte el az alatta vergődő pásztorkutya torkát. Végül a társai is, amelyek nyugtalanul köröztek a közelben, látták vezérük testét összeesni, látták vérző nyakát és a földet áztató vért. Most ő is olyan volt, mint egy régi gumiabroncs, és egy pillanat múlva a két pásztorkutya eltűnt a földeken.

Egy tartálygépkocsi haladt el a főúton, ujjnyi vastag dér lepte el a tetejét, mely egy fuvallattal lerepült róla. November. A nőstény leugrott az ülésről, és farkát csóválta a közeledő kankutya felé. A szürkében az iménti düh már lecsillapodott, kedvesen megszaglászta a nőstényt, aki hagyta magát megszaglászni. A nőstény az erdő, a föld, a falevelek és az éppen megölt kutya vérének szagát érezte. Aztán a szürke fölébe kerekedett, és ezzel a nőstény gyermekkora örökre véget ért.

Aznap a folyó felső folyása mentén indultak el, futottak a találkozás fölötti túláradó örömükben, a kavicspadok és a kis szigetek között, a völgymélyi kietlen földeken keresztül. A távoli hegygerincek hótól fehérlettek, de a folyó mentén cementgyárak, bútorüzemek, mezőgazdasági nagykereskedések, építőanyag-raktárak sorakoztak. Láttak egereket a lefolyócsatornákban, varjakat a hulladéklerakók fölött, érezték a földekre terített trágya szagát, és amikor emberi lényeket láttak egy furgonban a folyóparton, a nőstény, aki nem félt tőlük, megértette, hogy a szürke viszont kerüli őket, ezért többször is átgázoltak a vízen, hogy a folyó túlpartján folytassák útjukat. Egy kerítés mellett haladtak, és nem sokkal később futásuk egy zsilipnél ért véget, ahol a folyó el volt rekesztve, és ahonnan a csővezetékek indultak. Hallották a forgalom zaját valamivel a töltésen túlról. A fény egyre halványodott, és a szürke meg akarta várni, míg besötétedik, mielőtt kimennének a nyílt terepre. Miközben vártak, a nőstény megéhezett, órák teltek el, amióta utoljára evett valamit, és ezt igyekezett a szürke értésére adni a kutyakölykök módján: nyalogatta és harapdálta a pofáját, mintha a másik az apja volna, és gondoskodnia kellene számára az élelemről. A szürke legbelül örült ennek a noszogatásnak.

Amikor besötétedett, a szürke elvezette a nőstényt a főút mentén egy épületig, amelynek homlokzatán egy nagy neonreklám volt: egy golyó, amelyik egymás után többször a tekebábuk felé gurult. Az épület hátsó oldalán egy vasajtó és egy homályos ablak nyílt a parkolóra, és kint egy megkötött kutya észlelte érkezésüket. Kis testű kutya volt, ugatott és rángatta pórázát, miközben ők ketten az árnyékban rejtve maradtak. Egy perc múlva a kis kutya elhallgatott, a sötétségbe bámult, egy másik kutya ugatását hallotta valahonnan, válaszolt neki, majd a vasajtó kinyílt, és kilépett rajta egy fehér kötényes fiú. A kutyus boldogan csóválta a farkát. A fiú ledobott a fal mellé két zsák hulladékot, felnézett a holdtalan, csillagtalan égre, és kivett valamit a zsebéből, amit odanyújtott a kutyának, és simogatta a fejét, miközben az a tenyeréből evett.

Az autók közt rejtőzködő nőstény ettől a látványtól olyasvalamit érzett, amit korábban még soha. De nem az ennivaló, hanem a simogatás miatt. Az, ahogyan a fiú szeretgette a kutyát, és a kutya feltétlen bizalommal volt iránta, afféle nosztalgiát ébresztett benne.

A szürke nem hagyott neki több időt: amint a fiú visszament a konyhába, előjött a sötétből. A kiskutya felnézett a táljából, de jelentéktelen kis lény volt, így megkötve ráadásul nem is nagyon tudott volna mit csinálni. Még mielőtt felugathatott volna, a szürke torkon ragadta. Egy hörgés és egy éles nyüszítés hagyta el a torkát, a konyhából senki sem hallotta meg, senki sem nézett ki, és amikor a nőstény odaért, a kis kutya már nem élt: tátott szájjal, kilógó nyelvvel feküdt. A nőstény szeretőjét már nem is érdekelte, fogával, körmével a hulladékos zsákokat tépkedte. Minden földi jót találtak bennük: húst, tésztát, csontot, teliették magukat a pórázánál fogva kikötött kutya holtteste mellett, miközben a neonreklámon a golyó villogott a sötét égbolt alatt.

A Valsesia völgyben, melyet lassan hatalmába kerített a tél, és a folyó jobb és bal partján elszórt településeken elkezdett terjedni a kivégzett kutyák – előbb a pásztorkutya, aztán a kis korcs a bowlingnál, aztán egy vadászkutya is, amelyik elindult az erdőbe, de nem jött vissza, majd egy fűrészüzem őrkutyája – és gyilkosuk híre, amelyik kizárólag kankutyákkal bánt el, és valamennyi áldozatával ugyanúgy végzett. A kocsmákban, ahol a hírek terjedtek, volt, aki arra esküdött, hogy a tettes egy farkas volt. Csak a farkasok gyilkolnak így, nem? Mások szerint egy harci kutya lehetett, amelyik megszökött a gazdájától, akinek nem akaródzott ezt bejelenteni. Aztán egy olyan elmélet körvonalazódott, hogy a tettes keverék lehetett, kóbor kutya és farkas kereszteződése, lehetett ilyen mutációkról hallani. Ördögi lények, mert kettős lelkük van: egyszerre van meg bennük a kutya ember iránti bizalma és a farkas vad kegyetlensége. A helyi legenda szerint szelíden közelítenek, és aztán hirtelen támadnak. Ám az elmélet komoly problémát vetett fel, ugyanis egy dühös kutyát le lehetett volna, sőt le is kellett volna lőni, a farkas viszont a törvény szerint védett állat. Mit lehet tenni egy hibriddel? A vita a vacsora előtt felhajtott pohárka ital idejében még hevesebbé vált. Még egy pohár vörös, aztán egy fehér meg egy Campari, majd még egy kör ugyanebből, és máris kijelentették, nem is túl halkan, hogy az erdőőrség nem csinál semmit. Csak bírságolnak, ahelyett, hogy a lakosságot védenék. Igaz, hogy eddig még nem hallottak ember elleni támadásról, de melyik anya hagyná kint egyedül a gyerekét játszani ezekben a napokban? Mindenesetre, éppen vadászszezon van, és sok vadász jár a völgyben. Ki vaddisznóra, ki szarvasra, ki meg szőke lányokra hajt… A férfiak így szórakoztak, célozgattak, oldalba bökdösték egymást a könyökükkel, bekaptak két szem mogyorót, és rákacsintottak a pincérlányra. Aztán fenékig ürítették a poharukat, kifizették a kört, beültek a terepjárójukba, és hazamentek vacsorázni a feleségükhöz. Ha bármilyen kutya formájú állat az útjukba akadt volna, gondolkodás nélkül elgázolják.