Dr. Balogh Klára – Dr. Koltai Mária

A szerelemtől
az érett párkapcsolatig

Kapcsolati krízisek és megoldásuk

részlet

© Dr. Balogh Klára, Dr. Koltai Mária, 2022

Szerkesztő: Sebes Katalin
Illusztrációk: Dr. Balogh Klára
Borító: Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 336 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Mindazoknak, akik szeretnék megérteni és egy fejlődési folyamat részeként látni eddigi párkapcsolataik örömeit, nehézségeit és kudarcait, attól függetlenül, hogy jelenleg egyedül élnek-e, vagy kapcsolatban.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

I. A párkapcsolat fejlődési szakaszai

Szimbiózis – Rózsaszín ködben szédülve

Differenciálódás – A Te által leszek Énné. S hogy Énné leszek, mondom: Te.18

Gyakorlás – A tágas világ tükre és csábítása

Újraközeledés – Szükségem van rád

Érett párkapcsolat – Happy end

II. Kapcsolati krízisek, elakadások és lehetséges megoldások

Elakadás még a párkapcsolat előtt – Nem találom a másik felem

Elakadások a szimbiózis fázisában – Az örök szerelem fejlődést akadályozó vágya

Elakadások a differenciálódás fázisában – Én, csak én, csak én

Elakadások a gyakorlás fázisában – A világ tükrének bűvöletében

Szülővé válás, gyereknevelés és a párkapcsolati elakadások – Kettős szerepben

Elakadások az újraközeledés fázisában – Fél fordulat vagy félszfordulat

Utószó

Páros gyakorlatok

A szerzőkről

Ajánlott irodalom

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó

Miért múlik el a szerelem? Érdemes nélküle benne maradni a kapcsolatban? Miért nem akarja a párom megismerni a barátaimat? Normális, hogy nélkülem jár bulizni, sportolni, kávézni, szeret-e még egyáltalán? Hogyan vethetnénk véget az állandó veszekedésnek? Megjavítható-e még a kapcsolatunk, vagy váljunk el? Miért végződik ugyanúgy minden kapcsolatom, mit rontok el? – Ilyen és ezekhez hasonló kérdések merülnek fel évtizedek óta mindkettőnk pár- és családterápiás praxisában. A kétségbeesett, olykor végzetes katasztrófától rettegő párok megkönnyebbülnek, amikor rámutatunk: a kapcsolat szükségszerűen változik, és a váltás az egyik párkapcsolati fejlődési szakaszból a másikba felborítja az addigi szabályokat, szerepeket, néha keserves elbizonytalanodást okoz, egyúttal előkészítheti, megalapozhatja a következő, érettebb szakaszt. A szerelembe eséstől az érett párkapcsolat kialakulásáig a fejlődésnek megvan a maga rendje, a maga szabályai, egymást követő lépcsőfokai. Ha tisztában vagyunk az egyes fázisok jellemzőivel, teljesítendő feladataival, az nagy segítséget jelent a kapcsolati viharok átvészelésében. A kapcsolati fejlődés lépéseinek ismerete felszabadító erejű az egymást követő fázisok váltásának krízisében élő párok számára.

Munkánk során megtapasztalhattuk e szemlélet érvényességét, használhatóságát, működőképességét: ez a tapasztalat hívta életre ezt a kötetet. A Magyar Családterápiás Egyesület kiképző terapeutáiként közös érdeklődésünk, a közös gondolkodás erről az elméletről és terápiás gyakorlatáról, terápiás tapasztalataink megosztása alapozta meg kollegiális és későbbi baráti kapcsolatunkat a Pécs és Debrecen közötti nagy távolság ellenére.

A tárgykapcsolati fejlődési modell, amely szerint az anya-gyermek kapcsolat befolyásolja párválasztásunkat, illetve a párkapcsolat hasonló fejlődési fázisokon megy át, mint a korai anya-gyermek kapcsolat, a nehézségek, megtorpanások és terápiás segítség igényét követelő esetekben is reményt ad, és a fejlődés perspektíváját is magában hordozza. A kötetben áttekintjük a párkapcsolati fejlődési fázisokat, jellegzetességeiket, az egyes szakaszok feladatait, gyakori konfliktusait, amelyeket megoldva a pár tagjai tovább tudnak lépni a következő fejlődési szintre. Arra a kérdésre is választ adunk, hogyan lehet személyesen növekedni egy fejlődő párkapcsolatban. Fogódzót nyújtunk annak felismeréséhez, melyik szakaszban tart a pár, milyen tünetei lehetnek az elakadásnak, és miként lehet belőle továbblépni. Bemutatjuk a gyerekek születésének és felnevelésének hatását a párkapcsolatra, és arra is kitérünk, hogyan segítheti vagy akadályozhatja ezt a fejlődést a származási család.

Célunk, hogy olyan ismereteket osszunk meg, amelyek segíthetnek a pároknak felkészülni, rálátni és megoldani a párkapcsolat fejlődő természetéből adódó problémákat, illetve rámutatunk, mikor érdemes párterápiás segítséget kérni.

Az elmélet megértését szépirodalmi idézetek, mindkettőnk terápiás tapasztalatából származó szemléletes esetrészletek, illusztrációk, fejezetvégi, illetve kötetvégi egyéni és páros gyakorlatok, kérdések segítik. Az egyes esetrészletek több pár terápiáját összegzik, a szövegben pedig nem jelöljük külön, melyikünk praxisából származnak. Reményeink szerint az értelmet és az érzelmeket összekapcsoló, a mindennapi életben jól használható ismereteket közvetítünk, és segítséget nyújtunk a párkapcsolat megértéséhez, a fejlődési válságok megoldásához, legyen szó élettársi kapcsolatról, házasságról, újraházasodásról, heteroszexuális vagy LMBTQ-kapcsolatról. Írásunk emellett párterapeutáknak is hasznos olvasmány lehet.

Bevezetés

„Szeretlek, mint anyját a gyermek, mint mélyüket a hallgatag vermek”1 – József Attila örök érvényű és szépségű verssora a mottóját adhatja a pszichológia, pszichoterápia úgynevezett tárgykapcsolati iskolájának. Ez az elmélet nagyon jelentős szemléletváltozást hozott az egyéni pszichológiai megközelítések és emberismeret területén, hiszen tudományosan is megerősítette a Bibliából is ismert alapigazságot, hogy a kapcsolatainkban létezünk. Az emberi személyiség, a szelf kialakulása és létezése nem önmagában való, hanem kapcsolatokban születik és bontakozik ki, és ezek a kapcsolatok, különösen a koraiak, az egész életet, az emberi létezést meghatározzák.

A tárgykapcsolat-elmélet megértéséhez három alapvető fogalom ismerete szükséges: ego vagy én, szelf és tárgy. Az elmélet az egót vagy ént elvont mentális funkcióként határozza meg, melynek feladata, hogy szervezze és egyensúlyt teremtsen az érzékelés, az emlékezés, a fel- és megismerés, az érzelmek, a cselekvések és a tudatos elvárások birodalmában.2 Ezzel szemben a szelf (én magam) keresi a kapcsolatot egy „másik személlyel”, és a vele való kapcsolatban határozza meg önmagát. A szelf a személy önmagára vonatkozó tudata, észlelése. Tartalmazza az identitásról kialakított képet, a személy önmagára irányuló érzelmeit, törekvéseit, fantáziáit, emlékeit, terveit, tulajdonságait stb. Részben tudatos, részben tudattalan. A szelf tehát az én határainál tágasabb, komplexebb struktúra, mert az én kapcsolati világát elsősorban meghatározó alapkapcsolatokat is tartalmazza, magába integrálja. A tárgy a tárgykapcsolat szókincsében a „másik személy”, akihez a szelf érzelmileg kötődik. A külső, valóságban is létező tárgynak van egy belső, szubjektív leképeződése, a belső tárgy, amely kapcsolati egységet alkot a szelffel. Ez a szelf-tárgy kapcsolati egység kapcsolati ősmintaként tudattalanul befolyásolja a jelen kapcsolatait.3 A tárgykapcsolati világ elsősorban az úgynevezett ős- vagy alapkapcsolatokra épül, a szülők, a korai életszakaszban gondozó, biztonságot nyújtó személyek körét jelenti, akik mintegy beépülnek, a szelf részeivé válnak.

A múlt század derekán a tárgykapcsolat-elmélet meghatározó alakja, a magyar származású pszichoanalitikus, Margaret Mahler vizsgálta elsőként a kora gyermekkori fejlődés szakaszait az anya-gyermek kapcsolat tükrében. A gyermek a méhen belüli testi egység megszűnésével, a születése után sajátos szimbiózisban létezik az anyával körülbelül 5-6 hónapos koráig.4* Az énhatáraik az érzések szintjén összeolvadnak. Ez a határtalanság pedig segíti az anyát, hogy ráérezzen csecsemője szükségleteire. A sírásából, nyöszörgéséből, rugdalózásából tudja, hogy éhes, melege van, tisztába kell tenni, ölbe kell venni vagy épp megnyugtatni. Ez a testi-lelki egymásra hangolódás a baba életben maradásának biztosítéka a beszéd előtti időszakban. Ha jól zajlik, a gyermek világba vetett hite, az „ősbizalom” megalapozódik. A megfelelő anyai támogatottság, az elfogadottság élménye pedig bölcsője lehet a csecsemő önbizalmának, egyik pillére a biztonságos kötődésnek; az érzelmi egymásra hangolódás csodája alapozhatja meg az érzelmek kifejezését – gondoljunk csak a mosolyválasz szépségére. Ezzel egy időben kialakulhat, megerősödhet az anya önbizalma. „Megérzem a kisbabám szükségleteit, megfelelően ki tudom elégíteni, meg tudom nyugtatni” – éli meg az anya.

A szimbiózisban kialakult bizalom segíti mind a babát, mind az anyát, hogy meginduljon a szeparáció és individuáció folyamata, az elkülönülés, a távolodás, az önálló én, a személyiség formálódása. A mosolyválasz a szimbiózis ajándéka, és egyben jelzi a szimbiózis végét, amikor a baba mosolya az anyára, a fontos másikra irányul, a korábbi aspecifikus mosollyal szemben. A szeparáció-individuáció első fázisa 6–9 hónapos kor között a differenciálódás, azaz az elkülönülés az anyától, a saját énhatárok kialakulása. Ezt jelzik és szolgálják az első önálló mozdulatok: a gyermek játszik a kezével-lábával, megfog tárgyakat, kúszik. Letapogatja az anyja arcát, eltolja magától, és megfigyeli a különállóságukat. Anyja, gondozója arcának tükrében felfedezi önmagát. Az elfogadást üzenő tükrözés segíti kibontakozni a benne rejlő képességeket. Élvezi a kukucsjátékot, amikor az anyja, apja hol eltűnik a szeme elől, hol előkerül. Az eltűnés szorongását oldja, amikor újra látható a másik. A tükrözésben és a hasonló játékokban a csecsemő nemcsak önmagát fedezi fel, hanem anyját mint különállót is. Fokozatosan hosszabb időt tud eltölteni egyedül a gondozója jelenlétében, majd a gondozója jelenléte nélkül, ha azt tapasztalja, hogy nem tűnik el örökre, hanem újra és újra visszatér. Alakul és formálódik a gyermek saját énje, a határai és önálló felfedezőkedve.

Így jut el a 10–24 hónapos kor között zajló gyakorlás fázisáig, amit a saját készségek, képességek felfedező mámora jellemez, a gyermek szinte szerelmes a környező világba. Távolodni tud és mer. Feláll, lépeget, majd jár, és a „gyere, fogj meg, anya” játékban, tesztelve anyja érzelmi támogatását, kockáztat, tapasztalatokat szerez saját határairól, esékenységéről, ügyességéről és gyámoltalanságáról. Ez a tapasztalat újraközeledést diktál. Alakuló autonómiájának, önállóságának birtokában ki kell építenie, meg kell tapasztalnia az anyától/gondozótól való biztonságos közelséget és távolságot. Ez a fázis 2-2,5 éves kor körül várható, sok bizonytalansággal, kísérlettel és krízissel tarkított lehet. A gyermeknek körülbelül 3 éves korára aztán – szerencsés esetben – megszilárdul az önállósága és egyedisége, a saját énje. Ehhez szükséges, hogy az anyáról, a gondozóról kialakított belső kép megerősödjön, és a belsővé vált szelf-tárgy kapcsolat biztonságot adjon. Ennek alapja az elég jó gondoskodás. Ezt tartja az elmélet alkotója a pszichológiai születés idejének, az önálló én megjelenésének. Az ismertetés persze vázlatos, a valóságban sok-sok finom nüansszal, eseménnyel, megtorpanásokkal és pszichológiai sajátossággal fűszerezett a folyamat.

Fontos hangsúlyozni, hogy az anya-gyermek kettős egység sosem izolált, hiszen a család, az apa, az anya támogató környezete jelentős mértékben hatással van kettejükre, az ebben való érzelmi és kapcsolati működést sok színnel vegyíti. Anyán persze nem feltétlenül a szülőanyát értjük, hanem azt az anyai gondoskodást biztosító személyt, aki a gyermek számára az elsődleges ellátást, táplálást, törődést nyújtja.

Ezen elméletből az 1980-as években egy párterápiás felismerés következett. Ellyn Bader és Peter Pearson amerikai pszichoterapeuták az 1988-ban megjelent, In Quest of the Mythical Mate (Az elképzelt társ keresése)5 című könyvükben rámutattak arra, hogy a szerelembe eséstől az érett kapcsolatig vezető út során a párok mintegy megismétlik a korai anya-gyermek kapcsolat fejlődési szakaszait, a szimbiózissal ekvivalens szerelmet követően a differenciálódás, a gyakorlás-elkülönülés, újraközeledés fázisait, amíg végül „révbe érnek” az érett, stabil páros életük során.6

Pár- és családterápiás törekvéseink egyik alapelve, a párkapcsolat mahleri modellen alapuló fejlődéselmélete szorosan kapcsolódik a rendszerszemlélethez, ami azt jelenti, hogy az egyén, az individuum tágabb kapcsolati rendszerek része, amelyek egymással kölcsönhatásban léteznek. Ahogy az anya-gyermek egység fejlődésének íve megismétlődni látszik a későbbi párkapcsolati működésben, soha nem szabad szem elől tévesztenünk, hogy a pár is egy tágabb családrendszer egysége. Megszületése és fejlődése tehát nem független a családi életciklus fejlődésétől, ami most már két különböző származási családból érkező ember közös vállalkozása, ügye, feladata. A családi életciklusmodell7 a fiatal, eredeti, származási családjáról leválni képes, autonóm ifjú létrejöttével kezdődik. Monádnak nevezzük azt az embert, aki készen áll az önálló életre és a családalapításra. A második életciklus a párrá válás fázisa, amikor a közös életre alkalmas két ember szövetkezik. Ebből a párból, diádból a gyermek születésével alakul ki a triád, majd a további leszármazottak, és az ő saját családjuk által tovább nőhet és fejlődhet a családi rendszer. A párrá válás feltétele tehát, a családi életciklus elve szerint, az a fejlődési mozzanat, hogy az egymásra találó ifjú pár mindkét tagja legyen autonóm, stabil énhatárokkal rendelkező, érett felnőtt ember, aki az eredeti családja hatásait, befolyását, örökségét független módon tudja kezelni.

A párkapcsolati pszichológia, a fejlődés alaptétele ez, mely a kapcsolat sok későbbi mozzanatát meghatározza. Példáink sorában említünk olyan eseteket, amikor ez a kiinduló feltétel nem valósult, vagy nem tökéletesen valósult meg, ami jelentős hatást gyakorolt az új pár életére, kapcsolatára. Pedig ez a feltétele annak, hogy jól definiált, rugalmas határok alakuljanak ki a származási család és az új, nukleáris család között. Ezek a határok nem téglából, betonból épített falak, kimondott és kimondatlan szabályok jelzik őket, például hogy hol van az új pár intimitásának tere, határa. Betrappol-e a hálószobába az anyós, ha kulcsa van a lakáshoz, kutakodik-e ott szennyes után, vagy kérés nélkül lemetszi-e az após a bokrokat? Ugyanígy, a fiatal pár is tiszteletben tartja-e a szülők magánidejét, és megkérdezi-e, hogy mikor tudnak az unokákra vigyázni?

A határok biztonságot adnak a családban élőknek, ugyanakkor kapcsolatot jelentenek a külvilággal, és segítik az alkalmazkodást hozzá. Mint a sejtek körül a félig áteresztő hártya, beengedik azokat az információkat, embereket, amelyekre a családi egyensúly, a fejlődés fenntartásához szükség van, és megszűrik, ami, aki időben, térben felborítaná ezt az egyensúlyt. Nemcsak a családok körül húzódnak határok, hanem a családon belül az egyes családtagok körül, a házaspár, a szülőpár és a gyerekek körül is. Ezek a határok alrendszerekre osztják a családot, mégpedig funkciójuk szerint. Például a házasélet öröme és nehézsége a házastársi alrendszerre tartozik. Megterhelő a gyerekek számára, ha valamelyik szülő „mi vagyunk a legjobb barátok, barátnők” jelszóval megosztja velük az éjszaka történteket. Vagy valamelyikük a szülő szerepét bízza rá a gyerekekre. Ha egy szülő folyton a gyerekének panaszkodik testi-lelki bajairól, akkor a gyerek ösztönösen megpróbál gondoskodni róla, és a gyermeki alrendszerből felkerül a „szülő szülője” szerepébe, parentifikálódik, és nem élheti a saját gyermeki létét. Ám ugyanilyen határsértés, ha a szülők készítik el a gyerek házi feladatát. Ezzel ellopják a saját, korának megfelelő feladatát, felelősségét.

A rendszerszemlélet szerint a családok megfelelő működéséhez megfelelő családi struktúrára van szükség. Megvan a maga szerepe mind a nagyszülői, mind a házastársi, mind a szülői és gyermeki alrendszernek. Életciklusváltásnál természetesen a változásnak megfelelően újra meg kell határozni ezeket a szabályokat, szerepeket.

A kapcsolatok fejlődési modelljének tehát vannak olyan törvényszerűségei, amelyekkel igen fontos tisztában lennünk, amelyeket szem előtt kell tartanunk:

•A párkapcsolatok fejlődési fázisokon mennek át, amelyek párhuzamosak a kora gyermekkori fejlődés Margaret Mahler által leírt stádiumaival.

•A kora gyermekkori fejlődés meghatározóan befolyásolja a párkapcsolatokat. Ha az anya-gyermek kapcsolatban létre tudott jönni az egymásra hangolódás, az ősbizalom, vagyis az anya, a gondozó megfelelően figyelt a gyermek szükségleteire, és megfelelően gondoskodott róla, akkor kialakult a biztonságos kötődés. Ez a biztonságos kötődés teremt alapot a további fejlődési fázisoknak, az anyáról való leválásnak, az önálló énné válásnak, az újraközeledésnek. Az a gyermek, aki megéli az anyjával vagy az elsődleges gondozójával ezeket a fejlődési lépcsőket, később autonóm, magabiztos, a másikban bízó felnőttként lép párkapcsolatba. Ha mindez nem történik meg, szorongással, rossz tapasztalatainak a másikra vetítésével, csökkent ön- és kapcsolati bizalommal élheti meg a párkapcsolatot, és tudattalanul e korai hiányainak pótlását reméli a másiktól. A párkapcsolatban a kora gyerekkori fejlődési fázisok újraélése ugyanakkor arra is lehetőséget adhat, hogy a kötődési sérülések spontán módon vagy terápiás segítséggel gyógyuljanak. Minden párkapcsolati fázis speciális fejlődési feladatokkal jár. Minden fázis komplexebb, mint az előző. Ezeknek az egyre összetettebb stádiumoknak a kezeléséhez új készségek szükségesek, amelyeket a korábbiak integrációja és transzformációja révén fejleszthetünk ki. Ha az egyének nem képesek sorjában túljutni ezeken a fejlődési lépéseken, nehézségek jelentkeznek a párkapcsolatban.

•A kapcsolati konfliktusok fő forrása, ha az egyik fél vagy egyik sem képes a fejlődési feladatot teljesíteni, ami a következő fázisba való elmozduláshoz nélkülözhetetlen.

•Ezen párkapcsolati elakadások meghatározhatók.

•Terápiás beavatkozások segíthetik a következő fejlődési fázis elérését. Például ha a pár egyik tagja képtelen a következő fejlődési lépéshez szükséges speciális készség elérésére, akkor a gyermekkori történetére összpontosítunk, keresve az egybeeséseket és a párhuzamokat az eredeti családban szerzett tapasztalatok és a jelen párkapcsolat interakciói között.

•A fejlődési fázisok sorrendje nem cserélhető fel, nem ugorható át, nincs káosz, a rendszer és a szabály mindig utat mutat. Az elakadásnak viszont egyéni, kapcsolati következményei lesznek, amelyek akadályozhatják a következő generáció egyéni és kapcsolati fejlődését.

A kötet első részében e fejlődési folyamatot mutatjuk be részletesebben. Nem minden pár képes azonban diadallal végigvonulni e fejlődési fázisokon, hiszen válságok, megtorpanások, elakadások, sőt szakítás következhet be a közös úton. Egy új kapcsolatban szintén hasznunkra válik, ha tudjuk, milyen veszélyek jelentkezhetnek, hogy el tudjuk kerülni az ismétlés csapdáját, hiszen hajlamosak vagyunk csöbörből vödörbe esni, ugyanabba a kelepcébe kerülni. A könyv második részében e kríziseket, elakadásokat és a megoldási lehetőségeket vesszük számba. Érdemes megismerni az egyes szakaszok jellegzetességeit, kezelni a nehézségeket, és próbálkozni a korrekció lehetőségeivel.

*A pontosság kedvéért meg kell jegyezni, hogy a szimbiózist megelőző születés utáni rövid időszakot Mahler a világba kivetettség élményével jellemezhető autisztikus fázisként írta le. A modernebb anya-csecsemő kapcsolat tudományos, pszichológiai vizsgálatai és tapasztalatai azonban ennek a fázisnak a létét megkérdőjelezték.

Jegyzetek

1 József Attila: „Óda”. Nyugat, 1933, 15–16.

2 Hamilton, Gregory N.: Tárgykapcsolat-elmélet a gyakorlatban (Self and Others). Ford.: Ármos Magdolna – Barát Katalin – Biró Sándor. Budapest, Animula Kiadó, 1996, 20.

3 Székely Ilona: Tárgykapcsolat-elmélet a családterápiában. Budapest, Animula Kiadó, 2003, 26–27.

4 Mahler, Margaret S.: The Psychological Birth Of The Human Infant: Symbiosis And Individuation. New York, Basic Books, 1975.

5 Bader, Ellyn – Pearson, Peter: In Quest of the Mythical Mate. New York – London, Routledge – Taylor & Francis Group, 1988.

6 A hazai szakirodalomban Székely Ilona sokat hivatkozik erre az elméletre, Én – Te – Mi. A házasság erőforrásai és buktatói című kötete a felkészítő tanfolyam gyakorlatait ismerteti, hasznos olvasmány együttélést tervező vagy annak nehézségeivel küzdő párok számára. Lásd Székely Ilona: Én – Te – Mi. A házasság erőforrásai és buktatói. Pécs, Megújulás Családterápiás Intézet, 1995. Továbbá: Székely Ilona: Tárgykapcsolat-elmélet a családterápiában. Budapest, Animula Kiadó, 2003.

7 Carter, Betty – McGoldrick, Monica: The Changing Family Life Cycle: A framework for Family Therapy. New York, Gardner Press, 1980.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0