részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Оксана Васякина: Рана
НЛО, Москва, 2021.

Copyright © Vasyakina, O., 2021

Fordította Vass Annamária

A műfordító a műfordítás elkészítésekor a Petőfi Irodalmi Múzeum Babits Mihály-ösztöndíjasa volt.

Hungarian translation © 2023 Vass Annamária
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítóillusztráció © Juj Winn / Getty Images

ISBN 978 963 620 181 4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Alina Bahmutszkajának

Ki nem emlékszik a halálra, az gyorsan meg is hal.

Inna Lisznyanszkaja

A kezdet egy hiány, melyből minden kiáramlik, beleértve a lírai tapasztalatot is.

Samsad Abdullajev: Költészet és halál

With your milk, Mother, I swallowed ice.

Luce Irigaray: And the One Doesn’t Stir without the Other

Ha a nő megpróbálna szembenézni az ürességgel, abban az értelemben, mely az ő összes kapcsolatának és tárgyának köszönhetően képződik és esik szét…

Julia Kristeva: Fekete nap:
Depresszió és melankólia

I.

Ljubov Mihajlovna azt mondta, hogy anya nehezen lélegzett. A paptól hallotta. A haldoklók lélegeznek így. Szép fények voltak, és nem fújt a szél. Aranyszín fények, mint augusztusban.

Ljubov Mihajlovna keze a kanapé háttámláján nyugodott, kissé duzzadt volt és szürkés. Furcsa, gondoltam, miközben a kezét néztem, mintha magunktól, pap nélkül nem jönnénk rá, hogy valaki haldoklik. Látszik az amúgy is.

Ljubov Mihajlovnának nyugodt az arca. Hisz Istenben, a rákja pedig nem terjed tovább. Biztosan azt hiszi, hogy azért, mert hisz Istenben. Felsőbbrendűség tükröződik az arcán. Olyan, mintha az élet láthatatlan serlegét tartaná az ölében, amit az anyámtól nyert el.

Andrej közölte, hogy holnap reggel tíz órakor felhív Mihail Szergejevics. Már pénzt is adott Mihail Szergejevics sógorának, hogy vigyen el engem a hamvakért. Én is meg tudtam volna oldani, de fontos, hogy ő is kivegye a részét. Részvét és gondoskodás – ez a fontos. Szép meleg fények vannak. És a tésztaleves is jól sikerült. Minden jól sikerült, ahogy ígértem. Csak egy kis odafigyelés kellett.

Anya volt szomszédasszonyának a férje mikor ment már haza a virrasztásról, vigasztalta Andrejt. Ne szomorkodjon, mondta neki, meg hogy hívja fel, ha lenne kedve horgászni. Andrej azt válaszolta, hogy jó. De tudom, hogy nem fogja felhívni. Most fontos, hogy ez a férfi is kivegye részét a gyászból, meg hogy segítsen, amiben csak tud.

Ljubov Mihajlovna azt mondta, fogadjam részvétét. Fogadtam. Szenteltvízzel itatta anyát egy hónapon keresztül: három evőkanál szenteltvíz a reggeli imához, három evőkanál szenteltvíz az esti imához. Állítja, hogy anya felpattant, és újra talpra állt, miután elment tőle a pap. Azt mondta, hogy anya nevetett, és levest főzött.

Anya azt mesélte, hogy a pap rátett a fejére valami vackerájt, és gyónnia kellett, miközben ő imádkozott. Azt is mondta, hogy semmit sem értett. De Ljubov Mihajlovnának azért nem vallotta be, hogy a pravoszlávia szerinte nem nagyon segít a betegségen. Főleg ha nem hiszel Istenben.

Mikor gyerek voltam, azt szokták mondani, jó, ha a temetésen esik az eső. Egyrészt úgy tartják, jó jel, ha esik az eső, amikor valakit az utolsó útjára kísérnek, másrészt pedig ilyenkor a természet is sír. A természet kiveszi a részét, együttérez. Amikor apámat temettük, szemerkélt az eső. De februárban nem esik az eső, helyette szép fények vannak. Ebben a fényben minden pirosas és duzzadt, akár egy alma.

Ültünk mind a kanapén, ahol anya haldokolt. Aztán mindenki egyszerre távozott. Andrejjel ketten leszedtük az asztalt, elmosogattunk. Andrej azt mondta, a virrasztási vacsora után semmit sem szabad kidobni, enni pedig csak kanállal szabad. Megígérte, hogy mindent elmosogat, aztán bekapcsolta a tévét a konyhában, és elkezdett mosogatni. Hordtam neki az üres tányérokat. Messze volt még az este.

Andrej megkérdezte, vajon működik-e éjjel a krematórium. Nem tudom, válaszoltam, azt tudom, hogy ránk 16:30-kor került sor, vagyis már elhamvasztották. Andrej szerint undorító, hogy élő embereket égetnek. Nem szóltam semmit, de azt gondoltam, hogy nem él, meghalt. Leültem a kanapéra, és tévét néztem. Aztán lefeküdtem a kanapéra, és keserű megkönnyebbüléssel elaludtam. Éjszaka a sötétségről álmodtam.

Andrej azt mondta, hogy a sógor furcsa ember, ne is foglalkozzak vele. Azt is mondta, hogy adott neki háromszáz rubelt benzinre, és megbeszélte, hogy vigyen el a központi temetőbe a krematóriumhoz.

Cudar vidék ez. Körös-körül sztyeppe, ahol meg kiömlik a víz, ott minden zöld és nedves, a helyiek ezt a részt árterületnek nevezik. Apám innen ötszáz kilométerre, Asztrahánban élt, ahol a folyó torkolatánál kompok horgonyoznak a Volgán. A révészeket a faluban tisztelik, nélkülük nem boldogulnának. Korábban a kompon dolgozott egy ember, akinek az volt a feladata, hogy beszedje a pénzt az utasoktól az átkelésért. Most, mondta apám, a fizetési rendszer már elektronikus, minden kompon van kamera. Meg azért persze ellenőr is. Az egyik révész azt mondta, halottakért sose fogad el pénzt. Mert amikor halottat szállít valaki, az amúgy is sokba kerül, a halottak pedig nem tudnak magukért fizetni. Így fejezte ki részvétét a gyászban.

De kamerákat helyeztek ki, és most már nincsenek potyautasok. Még halott potyautasok sincsenek. A révész nem vette el a viteldíjat egy halottat szállító autóstól, ezért megbüntették háromezer rubelre.

Mihail Szergejevics 09:50-kor hívott, hogy mehetek ki, megérkezett. Felkaptam egy rózsaszín szatyrot, és lementem a földszintre. Körben csupa szürkeség. A fény is szürke volt, mint a gyapjú, és dühös szél tombolt, akár egy éhes állat. Minden olyan volt, mint februárban. És február volt.

Mihail Szergejevics a bejáratnál várt. Nem szóltunk egy szót sem, csak átvágtunk a házak közötti udvarokon. A sógor sem szólt semmit, csak biccentett, amikor köszöntem. A hátsó ülésre ültettek. És vártunk. Csendben ültünk és vártunk, aztán jött egy nő piros tollkabátban, csillogó táskával a vállán. Köszönt, és leült mellém. A sógor beindította a motort, elindultunk.

A nő megjegyezte, hogy rossz idő van. A sógor és Mihail Szergejevics egyetértettek. Elhajtottunk egy bolt és egy garázssor mellett, és szürke ipari területre jutottunk. Ott kitettük a nőt.

Senki sem szólt hozzám. A sógor a gázszerelőre panaszkodott, azt mondta, amúgy is sokba kerül a csövek cseréje, a gázszerelő pedig háromezer rubelt is kér még a tetejébe. Elküldte a francba, mesélte, és felhívta a lakáshivatalt, hogy panaszt tegyen. Anya két hetet várt a gázosra, egy hónappal a halála előtt vett egy új gáztűzhelyet, de a levest a régin főzték, mert a gázszerelő az istennek sem akart kijönni. Megkért, hogy hívjam fel újra az irodát, ott azt mondták, hogy a gázszerelő csak egy hét múlva tud jönni. Egy héttel később bevitték a hospice-ba. Öt nappal később meghalt, a tűzhelycserét már nem élte meg. Az új, csillogó tűzhely a konyha sarkában állt, celofánba bugyolálva, akár egy menyasszony.

A sógor arról kezdett beszélni, hogy ez a nyugati propaganda tiszta őrület. Hát mert mit csinálnak azok ott Nyugaton, kérdezte. Csillogó tangában majomkodnak, buzik mind, aztán ha kitör a háború? Na akkor mi lesz, ha háború lesz? A szexuális nevelés egy fertő, mondta a sógor. Az óvodában arra kell megtanítani a gyerekeket, hogyan fogják a Kalasnyikovot. Ő meg fogja tanítani az unokáját, hogyan kell összerakni meg szétszedni egy gépkarabélyt, az ő unokája igenis tudni fogja, hogyan kell ezt csinálni. De hát ez megy most, ezek az amerikai kurvák háromévesen ahhoz értenek csak, hogy hogyan kell felhúzni az óvszert. Bezzeg az orosz gyerekek már pelenkás korukban tisztában vannak a gépkarabéllyal. Ha kitör a háború, szó nélkül megy majd mindegyik védeni a hazáját. A fiatalja, az időse, mind védeni fogja. A baszáshoz mindenki ért, ahhoz nem sok ész kell. De a hazádat szeretni – na, az kemény meló.

A sógor azt mondta, beszélt Skype-on egy német barátjával. A német srác a harmadik világháborúval fenyegetőzött. Azt mondta, hogy nekik van atomfegyverük, a sógor pedig azt felelte erre, hogy gyere csak nyugodtan, csak a zsírt ne felejtsd otthon, mert feldugom majd én a seggedbe az atomfegyvereteket. Nem szóltam semmit. A sógor azt mondta, hogy ezek ott mind csak buzulnak, a csajaik pedig mind kurvák, úgy pörögnek a faszukon, mint ringlispíl a vidámparkban. Úgy éreztem, nincs elég levegő.

Úgy éreztem, nincs elég levegő. Az ablakon túl a szürke sztyeppe, anya haja volt ilyen színű. Amikor simogattam a fejét, láttam, hogy a haja félig megőszült. És göndör lett. Azt mesélte, hogy a kemoterápia után a legelső hajszálai, amelyek kinőttek, úgy pöndörödtek, akár egy négernek. Azt is mesélte, hogy amikor nagyanyámnak kinőtt a haja az első kemoterápia után, hangosan kacagott, hogy micsoda néger lett belőle.

Buzik, kurvák mind, mondta a sógor. Elnézést, mondtam, nem maradna esetleg egy kicsit csendben. Elhallgatott.

Az emberek sokat beszélnek. Ehhez már hozzászoktam. De anya hamvaiért mentünk, és megtisztelhettük volna annyival, hogy csendben utazunk. Sírdogálnom kellett volna szép csendesen a hátsó ülésen, a sógornak pedig csendben kellett volna maradnia. Esetleg csendesen beszélgethettünk volna, mehetett volna a rádió, lehetett volna bármi, csak ne ez a politizálás a buzikról meg a kurvákról.

A sógor nem tudta, hogy leszbikus vagyok. Kedvem lett volna odaszólni neki, hogy semmit sem tud a homoszexuális emberekről. És honnan jön ez az anális fixáció? Miért akarja egy német anális nyílásába dugni a zsírral bekent géppuskát, ezt szerettem volna megkérdezni tőle. De nem kérdeztem meg. Az óvszer azért mégse árt senkinek, épp ellenkezőleg, megvédi az életünket. És a géppuska? A géppuska arra való, hogy embereket öljünk.

Fülledt volt a levegő a fűtéstől és a büdös fenyőillatosítótól. Milyen szomorú ez az egész, gondoltam. És nem szóltam egy szót se. Megkértem őket, hogy várjanak meg a temető parkolójában. Bementem a kapun, és rágyújtottam. A temető élénk mesterséges színekben pompázott. Oldalra néztem, az iroda olyan volt, mint az üvegpiacok vidéken. Az üvegiroda teteje felett a krematórium kéménye füstölt. Bementem az első ajtón, amit megláttam. Azt mondták, az ügyintézés a szomszéd osztályon van. A szomszédos ajtónál sor volt, leültem és várakoztam. Egy öreg nénike beszélgetett egy fiatal fiúval. Arról beszélgettek, hogy melyik helyet kellene megváltani a nagypapának. A központi temető drága, de az anyja mellé kellene eltemetni, ahogy kérte. De a központi temető nagyon drága. El lehetne temetni még a távolabbi temetőbe, a veje mellé. De akkor meg majd jól megsértődik, éjjelente visszajár majd, és ordibálni fog. Egész életében mindenkivel csak ordibált, és most sem akar megnyugodni. A nénike azt mondta, hogy a minap is megjelent nála, és ordibált. Nyughatatlan ember ez a nagypapa.

Bementem a szomszédos irodába. A kis előtérben volt egy üvegszekrény, amiben urnák sorakoztak, felismertem közöttük az anyáét. Szürke volt, apró fekete gyöngyvirággal a fedelén. Milyen közönséges ez a virág, gondoltam, az olcsó bugyikon van ilyen. Andrej választotta, én egy élénkpiros, kézzel festett urnát akartam. Azon olyan virágok voltak, mint a hohloma stílusú tányérokon. De Andrej a szürkét javasolta, anya nem szerette az élénk színű dolgokat. Ez az urna olyan szürke volt, mint valami folyami hal oldala, vagy mint egy Lada Szputnyik motorháztetője, ilyenje volt apámnak is kilencvenhétben. A szürke urna feleannyiba került, én pedig a drágábbat akartam venni. Mindenből a drágábbat választottam: gyönyörű selyemtakarót dombornyomott virágokkal, a hamvasztáshoz pedig a legdrágább koporsót. A koporsó olyan színű volt, mint a gyöngyházfényű parfümösüvegcsék. Anya szerette a szép dolgokat, úgyhogy koporsóból is szépet kapott.

Anya urnája egy piros urna mellett állt, ilyet szántam neki eredetileg. Össze is keveredhettek volna, és akkor egy ismeretlen ember hamvait vinném el. De ki tudná azt bizonyítani, hogy anya urnájában az ő hamvai vannak? Senki. A hamvasztási eljárás végül is nem a szemünk előtt történt. Szórhattak az urnabetétbe akár hamut is, anya testét pedig bedobhatták egy tömegsírba, hogy ne pazarolják feleslegesen az energiát. Bár ez törvényellenes. De kit érdekel ma a törvény, ki tartja be? Senki. Abban bízhatunk csak, hogy a temetkezési vállalat dolgozói lelkiismeretesek.

Az urnát nem lehet csak úgy elvinni. A hamvakra vonatkozó dokumentumok nélkül az urnát nem lehet eltemetni, vagy repülőre szállni vele. A vitrin tárva-nyitva, el lehetne lopni bármelyiket. De miért akarná bárki is elvinni egy idegennek a hamvait?

Visszamentem oda, ahol a nénike meg a fia próbálták kiválasztani az ordibáló nagypapának a nyughelyet. Az előtér üres volt, ezért bekopogtam. Egy női hang kiszólt, hogy jöjjek be. Az asztalnál ült kutyaszőr kendőbe burkolózva. Azt mondta, huzatot kapott a háta, és most nem éri el az irattartó szekrényt. Azt tanácsoltam neki, hogy szerezzen Nimesilt. Megkérdezte, elviszem-e a hamvakat, mert az van a papírra írva, hogy nem itt lesz a temetés. Mondtam neki, hogy igen, hazaviszem a hamvakat Szibériába. Megkérdezte, hol fogom eltemetni. Uszty-Ilimszkben, válaszoltam. Aztán azt mondta, küldenem kell majd egy papírt Volgográdba arról, hogy eltemettem a hamvakat. Megígértem, hogy küldök, de eszem ágában sem volt ezzel bajlódni. Úgy tűnt, ezt ő is tudja, de nem tehette meg, hogy ne figyelmeztessen, hogy el kell majd küldenem ezt a papírt. Ezzel tulajdonképpen rám hárította a felelősséget, én pedig magamra vállaltam. Az igazolványomra pillantott, aztán rám nézett, és azt mondta, nem hasonlítok magamra. Majd átnyújtotta a papírokat, és megkért, hogy kövessem. Követtem.

Nem akarta felvenni a kabátját erre a kis időre, amíg átkísér. Mondtam, hogy nyugodtan vegye csak fel, mert még jobban meghűl, nem sietek sehová, megvárom. Legyintett, és kilépett az utcára úgy, ahogy volt, a műszálas blúzában meg a kutyaszőr kendőben. Bementünk a következő ajtón. Ott kinyitotta a vitrint, és megkért, hogy vegyem el az anya hamvait tartalmazó urnát. Elvettem, és mosolyogtam, mintha csak egy vekni kenyeret vagy egy gyümölcstortát vennék át tőle. Búcsúzóul még hozzátettem, hogy gyógyuljon meg. Azt mondta, mindenképpen, és hogy reméli, legközelebb nem ilyen körülmények között találkozunk.

Az urna olyan volt, mint egy nagy, hideg tojás. Benne egy lezárt kapszula a hamvakkal. Végigsimítottam kezemmel az urnabetétet, szürke por maradt utána a tenyeremen. Kinek a hamvai ezek? Anyáé vagy valaki másé? Megnyaltam az ujjam. A hamu nem porra emlékeztetett, durvább szemű, keményebb volt. Mint a puskapor. Az urna alján találtam egy rongyos papírfecnit anya vezetéknevével és monogramjával. A papírt is hamu borította. Kinek a hamvai ezek? Anyáé vagy valaki másé?

Lezártam az urnát, és bedobtam a rózsaszín táskámba. Az internet szerint a hamvakat tartalmazó urna körülbelül öt kiló. Ez nem volt annyi. Pedig benne voltak egy holttest hamvai, a ruháknak és az ágytakarónak a hamvai, a drága krémszínű koporsó hamvai, a virágok hamvai, a pólyának a hamvai, amivel összekötötték a kezét meg a lábát, a krizantémok és a rózsák hamvai. És valószínűleg egy műanyag koszorú hamvai, bár kértem a temetkezési vállalat munkatársait, hogy azt vegyék le hamvasztás előtt. Azt mondták, leveszik, de megbízhatok-e bennük? Mi van, ha benne vannak az urnában azok a szörnyű fehér műanyag virágok is? És benne vannak-e anya hamvai? Hol vannak a hamvai? Ezek az ő hamvai, vagy valaki másé?

Elszívtam egy szál cigit, és beültem a kocsiba.

A sógor nem szólt semmit. Mihail Szergejevics nem fordult meg, de megkérdezte, nálam van-e. Mondtam, hogy igen, és hogy a hullaházba kell mennem.

A sógorom beindította az autót, és elindultunk. Mentünk vissza, keresztül a szürke sztyeppén. Szólt a rádió, lengedezett a fenyőillatosító.

Az utazást szeretem a legjobban. Szeretek kinézni az ablakon, olyan, mintha a tekintetem által én magam is úttá válnék. Egyszer Kazahsztánban tevéket láttam a sztyeppén. Csendesen legelték a satnya füvet, ami a homokban nőtt.

Amikor anyával Szibériából utaztunk Asztrahánba, szólt, hogy mindjárt Asztrahánban vagyunk, és látni fogom a tevéket. Láttam a sztyeppét, de tevéket nem láttam. Majdnem egy hétig utaztunk egy barna hálókocsiban. A vonaton ettünk, valószínűleg zacskós tésztalevest, főtt tojást és az állomásokon vásárolt pirogot. Tízéves voltam. Elviselhetetlen volt a hőség. És az egyik kupétársunk szörnyű hangosan horkolt a felső ágyon. Fuldokoltunk a nevetéstől, úgy nevettem, mintha extázisba estem volna anyám közelségétől. Körülöttünk mindenki aludt, csak mi ketten nevettünk. Mert otthon, Szibériában már reggel volt, itt délen viszont még éjszaka.

A vonat, még mielőtt a déli városkákhoz értünk, egy helyen megállt tizenöt percre. Anya elment, hogy fagyit szerezzen az állomáson az egyik kioszkból. A vonat elindult, lassan gurulni kezdett, de anya nem volt még sehol. Majd széthasadt a fejem ebben a tikkasztó hőségben az aggódástól. Néztem, ahogy elkúszik a szemem előtt az állomás, néztem a péksüteményes asztalok kék meg szürke ponyváit, az oszlopokat, az állomás fehér épületét, aztán egyszerre eltűnt minden, a vonat eltávolodott az állomástól. Egy nő, aki a szomszéd ágyon ült, rám nézett. Kérdezte, hol van az anyám, én pedig mondtam, hogy elment fagyiért. Feljajdult. Anyának nem volt ideje megvenni a fagyit, és nem érte el a vonatot. Két nap volt még hátra az útból. Ültem az ágyon, és nem éreztem a testemet. Megijedtem. Nincsen semmi baj – mondta a nő a szomszédos ágyról –, úgyis várnak majd rád az állomáson. Adunk majd enni, ha kérsz. Sok csomagotok van, kérdezte. Nem bírtam válaszolni. Anya ott maradt valahol az állomáson a pénztárcájával és egy csomag vékony szálú Winstonnal. A vonat felgyorsult. Kora reggel volt. Egyedül utaztam Asztrahánba.

De anya visszajött, nem talált fagyit az állomáson, ezért elszaladt egy távolabbi kioszkhoz, és amikor megkapta a visszajárót, akkor vette csak észre, hogy a vonat már elindult. Felugrott az utolsó kocsira. A kalauz nem akarta felengedni, de végül csak megenyhült. Anya mondta neki, hogy a lánya a harmadik kocsiban maradt.

Nem emlékszem, milyen arcot vágott anya, amikor berohant a másodosztályú fülkénkbe, amiben utaztunk. Csak a hisztérikus, zaklatott hangjára emlékszem. És a fagyira.

Miért írom, hogy nem emlékszem az arcára? Valószínűleg azért, hogy hatásosabb legyen a történet. Valójában, ahogy írtam ezt a részt, hirtelen bevillant anya arca. Sárgás volt a reggeli fényben meg a vonat állott levegőjében, és olyan, mint a kő, állkapcsát erősen összeszorította. Szeme csillogott az ijedtségtől. Rémület és aggodalom tükröződött benne. Most is látom magam előtt elnehezült arcát, enyhén felhúzott szemhéját, összepréselt ajkát. Mintha folyamatosan közeledne felém, mégis távol marad. Folyamatosan közeledik felém. A fagyi pedig megolvad, és lefolyik a hússzínű, szivacsos ostyatölcséren.

Utaztunk a szürke sztyeppén át. Térdemen a rózsaszín táska anya hamvaival. Nem tudtam, illik-e letenni a földre a táskát a lábam közé. Elvégre mégiscsak tisztelettel kell bánni egy ember hamvaival. De kényelmetlen a térdemen tartanom. Ezért szétnyitottam a lábam, és letettem a padlóra az urnát, a két lábam közé szorítva.

Amikor a sógor leparkolt a megyei kórháznál a Zemljacska utcában, megkértem Mihail Szergejevicset, hogy fogja meg az urnát. Óvatosan a kezébe vette.

Mostanában azt álmodom, hogy csak megyek és megyek a hűtőládák között a hullaházban, és tudom, hogy az egyikben ott van anya teste. A meztelen, lefagyasztott teste, vastag fekete nejlonba csavarva. Amikor először haladtam el ezek mellett a hűtőládák mellett, hogy megkapjam a patológus zárójelentését, nem tudtam, hogy ebben a rekeszes szekrényben tárolják a testeket. Felmentem a lépcsőn, ott várt rám a patológus. Megkérdezte, mi volt anya legmagasabb iskolai végzettsége, melyik évben született, miben halt meg: középfokú szakképzés, 1970, rákos volt. A patológus fürkészve nézett rám, mintha azt próbálná kideríteni, valóban az anyám lánya vagyok-e. Amikor észrevette a hasonlóságot, behívott az irodájába, és ideadta a zárójelentést. Aztán telefonált valahova, mondta a nevemet meg anya nevét, letette a kagylót, és azt mondta, hogy odakint várjak. Azt nem mondta, hogy mire.

Dühös szél fújt. Borzalmas szél. A hullaház tornácán álltam, és résnyire nyitottam a bejárati ajtót, hogy ne fagyjak meg, hullaszag és formalinbűz áradt ki. Nem tudtam, mire is várok. Azt mondták, várjak, úgyhogy vártam. Kinézett a folyosóra egy nagydarab, kopaszodó férfi. Hangosan rám förmedt, hogy huzat van. Megkérdeztem, várakozhatok-e odabent, mire azt mondta, idegeneknek tilos odabent tartózkodni. Várjak odakint. Becsuktam az ajtót.

Dohányoztam, és a lepukkant udvart figyeltem. Koszosnak és félelmetesnek tűnt ebben a szélben. Volt ott egy nagy, repedt betontömb, hogy ebbe dobálják az emberek a csikkeket, egy kopott páncélkapu meg egy omladozó lépcső. Nem tudtam, meddig kell még várnom. Jött egy sms Andrejtől, kérdezte, mi történik. Nem tudom, mi történik, várok, feleltem. Azt mondták, várjak. Úgyhogy vártam.

Borzasztóan köhögött, és sípolva vette a levegőt. Beszéltem a patológussal azután, hogy ideadták a hamvakat. Fiatal, huszonöt körüli festett szőke lány volt műszempillákkal és tetovált szemöldökkel. Nagyon alacsony. Megkérdeztem, mi okozta anya halálát. A patológus a szeme elé emelte kezét, összeérintette nagy műkörmeit a hüvelykujján és mutatóujján, hogy megmutassa, mekkora volt az áttét anya tüdején. Aztán összébb húzta az ujjait, hogy kisebb kört formázzon, és megmutatta, mekkora áttétek voltak a gerincén a derekánál. Megkérdeztem, milyen állapotban voltak a nemi szervei, és azt mondta, anya méhe meg petefészkei olyanok voltak, mint egy fiatal lánynak. Azt mondta, agyvérzésben halt meg. Amikor a máj megadja magát, a folyadék felhalmozódik előbb a tüdőben, aztán a szívbe áramlik, és végül az agy megadja magát. Ennyi. Néhány napig öntudatlan állapotban feküdt a lélegeztetőgépen. Nem voltak fájdalmai, az orvosok fájdalomcsillapítót nyomtak belé.

Az utolsó év várakozással telt. Amikor a kemoterápia és sugárkezelés után anya máján találtak egy pici áttétet, elkezdődött a várakozás. Mindenki csendben várt. Csak mindenki a csodát várta. Én nem vártam a csodát.

Egy éven keresztül várni a halált – az nem olyan, mint amikor valami mást vársz. Egy éven keresztül várni a halált olyan, mint egyszerre várni bánatot és megkönnyebbülést. Egy éven keresztül várni a halált – az hosszú és fájdalmas. Egy éven keresztül várni a halált – az nem olyan, mint amikor azt várod, hogy elköltözz, vagy megjelenjen a könyved. Úgy tűnhet, minden egyes percben megtörténhet a csoda, olyan boldogság törhet rád, amit addig nem is ismertél. De ez nem így van. A korai gyász nehéz időszaka ez. Aztán még két hétig vártam, amikor anya végképp nem tudott már felkelni. Ez a két hét gondterhelt időszak volt. A csend végtelen időszaka.

Amikor anya haldokolt, pontosan egy hétig laktam vele. Boltba jártam, és virágot meg ajándékokat vittem neki. Minden egyes alkalommal, amikor felfele mentem a lépcsőházban, arra gondoltam, lehet, hogy amíg én odavoltam, ő meghalt. De még élt. Üveges tekintettel nézte a tévét, és hallgatott.

Mi járhatott a fejében, amíg nézte a tévét közvetlenül a halála előtt? Próbáltam rájönni, és meg is kérdeztem. De nem árulta el. Éjjelente fejtől-lábtól aludtunk a kanapén. Én nem aludtam, hallgattam, ahogy lélegzik. Hallgattam, ahogy haldoklik.

A hullaház tornácára felhajtott egy mentőautó. Két hatalmas fickó felnyitotta a motorháztetőt, és anélkül, hogy rám pillantottak volna, kék gumikesztyűt húztak. Már mellettem voltak, amikor megkérdezték, mi a vezetéknevem. Kérdeztem, hogy menjek-e velük, azt mondták, majd szólnak.

A filmekben csak akkor van azonosítás, ha szörnyű körülmények között halt meg valaki. Ha megölték, vagy autóbalesetet szenvedett, vagy szívinfarktust kapott az utcán. Nem tudtam, hogy akkor is van azonosítás, ha a hozzátartozód kórházban halt meg, vagy otthon. Már tudom, hogy erre a temetkezési vállalkozók miatt van szükség. Félnek, hogy nem azt teszik a koporsóba, akit kell. Ez őket védi.

Az egyik kék kesztyűs férfi kinézett az ajtón, és szólított. Eldobtam a félig szívott cigarettát, és bementem. Az előtérben a rekeszes szekrény előtt fekete celofánhalom púposodott egy magas hordágyon. Odébb mentem. Nem bírtam a közelébe menni. Féltem. Megálltam vele szemben, és vártam. A kék kesztyűs férfi derékig felhajtotta a celofánt anya testén. A feje el volt fordítva, így nem láttam az arcát. De felismertem a hosszú alkarját, ami a mell nélküli mellkasára volt hajtva. Olyan színe volt, mint egy túlérett citromnak. Felismertem a fülét és markáns állcsontját. Nekem is ilyen állam van, és ilyen fülem, és ilyen orrom. Felismertem a haját, olyan színe volt, mint a levedlett szőrnek.

De a protokoll azt kívánta, hogy részletesebben is szemügyre vegyem a holttestet. A kék kesztyűs férfi felemelte anya fejét. Úgy tartotta, mintha egy nagy, súlyos dinnye lenne, és felém fordította az arcát. A celofán hangosan zörgött. Megláttam anya arcát. Nyugodt volt.

Mondtam, hogy igen, ez az anyám. Ekkor a kék kesztyűs férfi visszacsomagolta a testét, és a másik kék kesztyűs férfi megkért, hogy menjek oda a kis vasasztalkához, és írjam alá a jegyzőkönyvet. A jegyzőkönyvet szürke írópapírra nyomtatták.

A toll egyszerű volt, áttetsző, meg volt rágva a kék kupakja – ilyen tollakat vett nekem anya a papír-írószeresnél iskolakezdéskor. Aláírtam a jelentést, és kimentem a szeles utcára.

A patológus barátságos volt. Behívott az irodájába, és óvatosan bezárta mögöttem az ajtót. Úgy írta le anya holttestét, mintha egy úttörőlány lenne, akinek Kongó és Kína fővárosát kell megmutatnia a vaktérképen. Köszönöm, mondtam. Szívesen, válaszolta. Elhaladtam a rekeszes szekrény mellett, az egymás után sorakozó hordágyak mellett, az egyiken tegnap még ott volt anya holtteste. Mostanra meg már csak névtelen hamu egy leforrasztott kapszulában. Most már nincs benne áttét, nincs rajta durva seb, ami a hónaljától egészen a felvágott mellkasáig húzódik. Nincs többé hegyes orra és szép keze. És állkapcsa sincs.

Kimentem az udvarra, és megálltam a betontömbnél, néztem a kórház épületét. Nem fújt a szél. És nem volt levegő. Az egyik kék kesztyűs férfi a tornácnál állt és cigarettázott. Nem köszöntem neki, úgysem emlékezett volna rám. Csak állt ott és dohányzott, míg meg nem csörrent a zsebében egy régi, nyomógombos telefon. Aztán kidobta a csikket, kinyomta a hívást, felment a tornácra, elhaladt mellettem, és bement a hullaházba.

Álldogáltam még ott egy kicsit. Emlékezetembe akartam vésni ezt a helyet. Emlékezetembe akartam vésni ezt a helyet, mint amikor magammal akarok vinni egy szép tájat, bár ez a hely ocsmány volt. De fontos. Nem tudtam az emlékezetembe vésni, ahogyan ez a fontos helyekkel lenni szokott.

Beültem az autóba, az urnát a kezemben tartottam. A Nyugdíjbiztosító Igazgatósághoz kellett mennem. Odavittek a sztyeppén keresztül.

Kíváncsi vagyok, gondoltam magamban, leautókáztuk már vajon a háromszáz rubelt, vagy még nem.

Ha a testére gondolok, ezt a sztyeppét látom magam előtt, ezt a sztyeppét vagy egy kietlen vidéket. Egy olyan vidéket, mint amilyen Szibériában volt, ott, ahol régen laktunk. Szürke, kietlen vidék, a posta mellett, por lepi a kiégett füvet, és itt-ott kitüremkedik a földből egy-egy betonvas szerkezet.

Miért van ez így? Amikor anya testére gondolok, valami belül összerándul bennem. Olyasféle érzés, mint a szorongás.

Amikor elalvás előtt a hasamat simogatom, eszembe jut anya. Az arca oldalról és a hangja. És sajgó veszteséget érzek. Olyan, mintha a létezése csak egy ostoba hiba lenne. Magamat pedig egy véletlennek látom. De itt vagyok. És ő is itt volt ezen a világon.

A sztyeppe a föld lemeztelenített teste.

De a sztyeppe nem véletlen, és én sem vagyok véletlen. És anya sem véletlen.

Mikor elalvás előtt fekszem a sötétben, csak bámulom a sötétséget, és újrajátszom gondolatban azt, ami a ravatalozóban történt. Eszembe jut a sötét ravatalozóterem az olcsó székekkel, az elfüggönyözött ablakokkal és az olcsó műanyag zenével. Középen kellemes olajfestékszín – a koporsó, melyben anya teste fekszik. Nézem őt, úgy nézem, mintha bármi is megváltozhatna. Nem, nem kel életre, nem nyílik szóra az ajka. De valaminek meg kell változnia. A fejemben lévő képnek át kell alakulnia, meg kell újulnia, vagy üres képpé kell lennie. De sem az üresség, sem a megnyugvás nem jön el.

Halotti ruhája alól kikandikált a kék kórházi hálóing. Hálóingje gallérja kitüremkedő mellkasára lógott. Valaki a kezével felöltöztette ezt a testet, megmosta a haját, kisminkelte őt, és befektette a koporsóba. Én nem bírtam hozzáérni.

Csak a kézfejemmel érintettem meg, mintha azt ellenőrizném, lázas-e. A halántékához érintettem a kezem, ezt a halántékot csókoltam meg, amikor elbúcsúztam tőle. Hideg volt, mint a kő, de a szövetek felső rétege kiengedett már kicsit, és éreztem, hogy ez már nem egy élő és ruganyos dolog, csak egy könnyen formázható, fagyott szövet. Lassan visszahúztam a kezem. És most folyton azon gondolkodom: ha hosszabb ideig rajta tartom kezem a testén, a karján, az arcán, a lábán, akkor most mit éreznék, akkor most hogy működne az emlékezetem? Ha nem csak ilyen félénken érintem meg, hanem rendesen hozzáérek, ha hagyom, hogy átérezzem a hideg és halott testet, akkor meggyorsítottam volna ezt a folyamatot, hogy száműzzem őt a elmémből? Valószínűleg nem. Az emlékezetem megőrizte volna, amit a testemben éreztem a halott anyámmal való közelség során.

Semmi sem tudja őt semmissé tenni. Továbbra is ott van bennem, látom, ahogy a fényes koporsóban fekszik. Mintha egy létfontosságú szervem lenne, ami nélkül nem tudok élni. És hát így is van. Ő az én sebem, ami nélkül nem tudok élni.

És nem azért seb, mert meghalt, hanem azért, mert volt.

A lágy hófehér selyemmel bélelt koporsóban az én lezárt fájdalmam volt. Olyan szép és elegáns, akár egy baba. Ha virágot választhatnék a ruhámra, a közepe fekete és durva szálú lenne, a sziromlevelek pedig foszforeszkálnának és csillognának a sötétben.

Megköszöntem a sógornak, hogy elhozott, és mondtam, hogy innen már egyedül megyek. A sógor biccentett, én pedig kiszálltam.

A nyugdíjbiztosító munkatársa azt mondta, másik ablakhoz kell mennem. Mondtam neki, hogy meghalt az anyám, és a pénzért jöttem. A hölgy nem nézett rám, csak adott egy szakadt cetlit, amin egy elmosódott szám volt. Mondta, hogy várjak, amíg nem látom a számomat a kijelzőn.

Leültem a kijelzőnél, kezemben az urnával, és úgy simogattam, mintha valami értékes tojás lenne. Hideg volt, és egy ember hamvai voltak benne.

Egy bőrdzsekis férfi ült mellettem. Az arca nyúzott volt, de nem úgy, mint aki másnapos vagy fáradt, egyszerűen csak ilyen volt az arca. A dzsekije folyton nyikorgott a szék műanyag támláján. Folyamatosan a sorszámát meg a mobilját nézte. De nem villant fel a száma, ahogy az enyém sem.

Nem vártam meg a számomat, hanem bekopogtam, és beléptem az irodába. Két nő volt benn, akik úgy csacsogtak, mintha szüntelen ebédidejük lenne. Adtak nekem még egy sorszámot, és azt mondták, menjek a postára, ott kapom majd meg az ötezeregyszáz-huszonhét rubelt és nyolcvanhárom kopejkát. Milyen furcsa, gondoltam, hogy egy embernek, aki leélt egy egész életet, és egész életében dolgozott, ötezeregyszáz-huszonhét rubelt és nyolcvanhárom kopejkát adnak, amikor a koporsó is többe kerül.

Az egyik nő együttérzőn nézett rám, és felajánlotta, hogy rákeres a rendszerben anya nevére, hogy megnézzük, nincs-e más megtakarítása. Milyen megtakarítása, mondtam, egész életében kínlódott a pénzzel. Erre azt felelte, hogy alulértékelem anyát, anyának százhetvenezer rubel megtakarítása van egy magánnyugdíjpénztárnál, nekem pedig mint örökösnek jogom van ezt felvenni.

Andrej azt mondta, sose volt elég pénzük, de körülbelül félévente egyszer anya kérte, hogy menjenek el a piacra. Hogy vegyenek egy új tévét, vagy rendeljenek egy tolóajtós szekrényt. Mielőtt meghalt, új gáztűzhelyet vett.

Furcsa, gondoltam. Mindenki elől titkolta, hogy gyűjtögette és félretette a pénzt.

Eszembe jutott, hogy anya a halála előtt egy héttel megkért, hogy vegyem ki a nyugdíját, és tegyem be a szekrénybe a lepedők és ágyneműhuzatok közé. Így csinált a nagyanyám is, az ő anyja. Nagyanyám, ha születésnapom vagy más ünnep volt, behívott a hálószobájába, megkért, hogy zárjam be az ajtót, majd kinyitotta a ruhásszekrény ajtaját. Kotorászott egy darabig, aztán előhúzott háromszáz rubelt, vagy ötszázat. Születésnapra ötszáz rubel járt, újévre meg háromszáz. Bármit vehettem rajta, amit szerettem volna. Csak el kellett utána vinni a megvásárolt holmit, és meg kellett mutatnom nagyanyámnak, hogy nem fecséreltem el a pénzt. Valahogy egyetlenegy dologra sem emlékszem, amit vettem, élénken emlékszem viszont nagyanyám csalódott tekintetére. Valószínűleg egyáltalán nem olyan dolgokat vettem, amiket idősebb rokonaim elvártak volna tőlem.

Anya a vasalt ágyneműhuzat-kupacban tartotta a pénzt. Amikor meghoztam neki a tizenhétezer rubelt, nem tudott már felkelni, hogy eldugja a pénzt. Megkért, hogy tegyek be tizennégyezret, háromezerből pedig vegyek magamnak valamit emlékül. Úgy tettem, mintha eltettem volna a pénzt, de nem tettem el. Mondta, hogy most már tudom, hol találom meg a pénzét. Ha úgy alakul.

Ha úgy alakulnak nevezik a halált. A halált senki sem nevezi a nevén. A halált ha úgy alakulnak, meg távozásnak nevezik, meg még egy csomó olyan szóval utalnak rá, ami a hétköznapi beszédben nem a halált jelenti. Anya nem meg fog halni, hanem úgy fog alakulni.

Andrej elvitt, hogy megmutassa nekem a kutyát. Egy nagy, buta farkaskutyát, amit a telekre szereztek anyával. A bézs színű Lada Nivájával mentünk, és hányingerem volt. Andrej összevissza fecsegett a tönkretett kolhozokról, a tehenekről, amiket az apja tartott egykor, arról, hogy a macskák megeszik a kutyák elől a kaját, de egeret azt nem fognak.

Megkérdeztem, felfogta-e, hogy anya haldoklik. Azt mondta, nem kisgyerek ő, persze hogy felfogta. Én pedig azon gondolkodtam, hogy ha senki se gyerek körülöttem, akkor miért van az, hogy mindenki úgy hivatkozik a halálra, hogy „ha úgy alakul”? Megkérdeztem, mit teszünk majd, ha meghalt anya. Azt mondta, hogy nem tudja. Mondtam neki, hogy haza akarom őt vinni a szülőföldünkre, Szibériába. Azt mondta, erről nekünk kell dönteni.

A „ha úgy alakul” egy életben csak egyszer van. Krumplit pucoltam a heringhez, és leültem a padlóra a kanapé mellé. Mondtam anyának, hogy mindannyiunknak nehéz lesz, ha nem beszéljük meg a dolgokat. Azt mondta, jól van, beszéljük meg. Mondtam neki, hogy elviszem őt Szibériába. Azt mondta, hogy az nagyon sokba kerül. Mondtam, hogy a testet senki se szállítaná el Szibériáig, de elhamvasztatom, és úgy viszem el. Akkor a nagymama mellé temess el, mondta. Ne Szveta mellé, mert összevesztünk, mielőtt meghalt. És abban a kosztümben temess el, amelyik a szekrényben van, a bézs színűben. Mondtam neki, hogy nem tudom abban a kosztümben elhamvasztatni, mert szintetikus anyagból van. Akkor térdig érő fekete ruhában, mondta. Rendben, mondtam. Elég ebből, mondta anya, menj, pucold meg a krumplit, én pedig tévézem. Jól van, mondtam.

A nagynénémmel, anya unokatestvérével minden sokkal egyszerűbb. Ő minden évben eltemeti valamelyik rokonát, van, hogy nem is egyet. Küldtem neki egy e-mailt, hogy anya haldoklik, és két hétig se húzza már, teljesen le van robbanva. Megkértem, hogy intézze el az engedélyt, hogy eltemethessük a hamvait. Visszaírt, hogy elintézi.

Betettem az urnát egy dobozba, és körbevarrtam fekete szövettel. Nem voltam túl elégedett a végeredménnyel: a doboz elég béna lett, a szövetből pedig itt-ott kikandikált egy-két cérnaszál.

Kislánykoromban kézművesszakkörbe járattak. A szigorú Ljudmila Dmitrijevna megtanított a horgolásra, a keresztszemes hímzésre és a varrásra. Arra tanított, hogy precízen dolgozzak, ahogyan egy nőnek illik. Anya is arra tanított, hogy precízen dolgozzak. De én sose tudtam precízen dolgozni. Anya gyakran leszidott, mert mosogatás után trehányul törölgettem el a villákat meg a kanalakat. Egyszer Anna nagyanyám megmutatta, hogyan kell konyharuhával eltörölgetni a villákat. A kikeményített konyharuha szélét visszahajtotta, hogy kemény kis sarka legyen, és megmutatta, hogy kell a villafokok közötti rést szépen kitörölgetni a konyharuha sarkával. Megkérdeztem, hogy tényleg minden egyes villát így eltörölget-e. Minden egyes villát, válaszolta Anna nagyanyám. Teljesen elment az életkedvem.

Csak ültem, és néztem a csálé dobozt, amiben anya hamvai voltak, és szidtam magam, hogy minek kellett így kapkodni, miért nem tudtam figyelmesebb lenni. Anya azt mondta volna, hogy ez is úgy néz ki, mintha a kutya szájából húzták volna ki. De most nincs itt senki, aki ezt mondhatná. Felöltöztem és elindultam. Szereznem kellett egy új dobozt és néhány bugyit.

Andrej kérte, hogy ne mutassam meg neki az urnát. A papír-írószer boltban vettem kartondobozt meg egy darab fekete szövetet. A légitársaság honlapján azt írták, hogy az emberi hamvakat erős és fekete szövettel bevont dobozban kell szállítani. A doboz nem lett jó, túl keskeny volt. Keresztbe-kasul vagdostam, de sehogy sem sikerült egy emberi hamvak szállítására alkalmas dobozt fabrikálnom belőle. Kimentem a konyhába, és fogtam egy kartondobozt, amiben kutyakaja volt, és körbevarrtam. Betettem a dobozt anyával együtt egy táskába, és a táskát az ablakpárkányra helyeztem.

Hazaért Andrej a munkából, és körülnézett a szobában. A szövetdarabokat és kartondarabokat nem volt még időm összeszedni. Andrej állt a szobában, nézett egy darabig, aztán kiment. Bekapcsolta a tévét a konyhában, és onnan kiabált ki, hogy jó ötlet-e olyan lakásban tárolni egy halott ember hamvait, ahol élők vannak. Mondtam neki, hogy Japánban és Európában sokan őrzik otthon a hamvakat, és hogy nincs ebben semmi ijesztő. És ha anya megjelenik, akkor legalább tud vele beszélgetni. De anya nem jelent meg éjjel.

Tartalom

I.

II.

III

IV

V.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License