Text copyright © 2021 by Elizabeth Lim

Cover Illustration © Kelly Chong

Cover Design by Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Map art copyright © 2021 by Virginia Allyn

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2023 by Herman Alexandra

Charlotte-nak és Oliviának, mert ők életem legnagyobb kalandja.

Ti vagytok számomra az öröm, a csoda és a szeretet.

1. fejezet

A tómedernek sár-, só- és bűntudatíze volt. A víz sűrűn kavargott, hogy csak kínszenvedéssel tudtam nyitva tartani a szemem, de a hatalmas isteneknek hála mégis sikerült. Különben nem vettem volna észre a sárkányt.

Kisebb volt, mint amilyennek a sárkányokat képzeltem. Körülbelül akkora, mint egy csónak, csillogó, rubinvörös szemmel és olyan zöld pikkelyekkel, mint a legtisztább jádekő. Egyáltalán nem hasonlított a legendák falu nagyságú vadállataira, amelyek elég nagyok voltak ahhoz, hogy egész hadihajókat egyben bekebelezzenek.

Olyan közel úszott hozzám, hogy végül már kerek szemében tükröződött a tekintetem.

Csak nézte, ahogy fulladozom.

Segíts!, könyörögtem. Elfogyott a levegőm, és alig egy percem maradt, mielőtt a világom ajtaja végleg bezárul.

A sárkány tollas szemöldökét megemelve vizslatta az arcomat. Egy pillanatig szinte elhittem, hogy segíteni fog. Ehelyett a nyakam köré tekerte a farkát, kiszorítva belőlem a még megmaradt levegőt.

És minden elsötétült.

•

Visszatekintve, valószínűleg nem kellett volna azt mondanom a szolgálólányaimnak, hogy belevetem magam a Szent Tóba. Csak azért mondtam ilyesmit, mert a hőség elviselhetetlen volt azon a reggelen. Olyan meleg volt, hogy még a krizantémbokrok is kókadoztak odakint, és a citromfák fölött köröző kányák is túlságosan kitikkadtak az énekléshez. Arról nem is beszélve, hogy a tóba ugrás a jegyesemmel való találkozás – vagy ahogy magamban hívtam, a jövőm szomorú vége – tökéletes alternatívájának tűnt.

A szolgálók sajnos elhitték, amit mondtam, és a hír gyorsabban eljutott apához, mint a démontűz. Perceken belül utánam küldte az egyik bátyámat egy csapat szigorú tekintetű őr kíséretében.

Így hát kísérettel vonultam végig a palota folyosóin az év legforróbb napján, egyenesen a jövőm szomorú vége felé tartva.

Miközben követtem a bátyámat egy újabb napsütötte terem felé, piszkálni kezdtem a ruhám ujját, majd úgy tettem, mintha megpróbálnék elfedni egy ásítást, miközben belestem a helyiségbe.

– Hagyd abba az ásítozást! – korholt Hasho.

Leengedtem a karomat, és újra ásítottam.

– Ha most kiengedem az összeset, nem kell majd apánk előtt ásítoznom.

– Shiori…

– Próbáld ki, milyen, ha hajnalban felkeltenek, hogy ezerszer kifésüljék a hajadat! – ellenkeztem. – Vagy hogy milyen az istenek kiengesztelésére brokátselyemben járni! – tettem hozzá, majd megpróbáltam felemelni a karomat, de a ruha ujja annyira nehéz volt, hogy szinte lehúzta. – Nézd ezt a sok réteget! Annyi vitorlát készíthetnének belőle, amennyivel egy hajó az egész tengert átszelhetné!

Hasho ajkán mintha megjelent volna egy mosoly árnyéka.

– Az istenek hallanak téged, kishúgom. Ha tovább folytatod a panaszkodást, minden egyes tiszteletlen megjegyzés után megjelenik a jegyeseden egy szeplő.

A jegyesem. Bármi, amit róla mondtak, az egyik fülemen bement, a másikon ki, miközben az elmém sokkal kellemesebb dolgokkal volt elfoglalva, úgymint kihízelegni a palota szakácsától a vörösbabpüré receptjét, vagy ami még jobb, elrejtőzni egy hajón, és utazgatni a Taijin-tengeren.

A császár egyetlen lányaként sosem utazhattam sehová, főképp nem Gindarán, a fővároson kívülre. Egy év múlva már túlságosan idős leszek az ilyen kalandokhoz. És túlságosan házas is.

Az egész helyzet annyira megalázó volt, hogy hangosan felsóhajtottam.

– Akkor nekem végem! Förtelmesen fog kinézni!

A bátyám kuncogva próbált előretaszigálni.

– Gyerünk, elég a panaszkodásból! Már majdnem ott vagyunk.

A szememet forgattam. Hasho kezdett úgy beszélni, mintha tizenhét helyett vagy hetvenéves lenne. A hat bátyám közül őt szerettem a legjobban; egyedül neki vágott úgy az esze, mint nekem. De mióta elkezdte nagyon komolyan venni a hercegség dolgot, és csínytevések helyet sakkjátszmákra és hasonlókra pazarolta a gyors észjárását, már nem mondhattam el neki mindent.

Például azt sem, hogy mit rejtegetek a ruhám ujjában.

Az a valami csiklandozni kezdte a karomat, így megvakartam a könyökömet.

A biztonság kedvéért összecsippentettem a ruha ujján lévő széles nyílást. Ha Hasho megtudja, mit rejtegetek a hajtások között, sosem lesz vége a dorgálásnak.

Részéről, és apám részéről sem.

– Shiori – suttogta Hasho –, mi a baj a ruháddal?

– Azt hiszem, összepiszkoltam a selymet – hazudtam, miközben úgy tettem, mintha egy részt dörzsölgetnék a ruha ujján. – Annyira meleg van ma! – mondtam, majd jelentőségteljesen a hegyekre és a tóra néztem. – Nem lenne jobb odakint úszkálni, ahelyett hogy egy unalmas ünnepségen veszünk részt?

Hasho gyanakodva méregetett.

– Shiori, ne tereld el a témát!

A tőlem telhető legbűnbánóbban lehajtottam a fejemet, és titokban megigazítottam a ruhám ujját.

– Igazad van, bátyám. Ideje felnőnöm! Köszönöm, hogy… hogy…

Ismét mozgolódás támadt a ruhámban, így a könyökömre csaptam, hogy megpróbáljam elnyomni a hangot. A titkom kezdett nyugtalanná válni, és látható fodrozódásra kényszerítette az anyagot.

– …hogy elkísérsz, hogy találkozzam a jegyesemmel.

Sietve megindultam a fogadóterem felé, de Hasho elkapta a ruhám ujját, majd felemelte, és jól megrázta.

Egy apró, szitakötő méretű, fürge papírmadár röppent ki belőle. Messziről kis verébnek látszott tintás, vörös pöttyel a fején, és a karomról a bátyám fejéhez szökkent, vadul csapkodva gyenge szárnyaival, miközben az arca előtt lebegett.

Hashónak leesett az álla, és a szeme tágra nyílt meglepetésében.

– Kiki! – suttogtam sürgetőn, kinyitva a ruhám ujját. – Gyere vissza!

Kiki azonban nem engedelmeskedett. Hasho orrára telepedett, és szeretetteljesen cirógatni kezdte az egyik szárnyával. Éreztem, ahogy a testem ellazul. Az állatok mindig is szerették Hashót, és biztos voltam benne, hogy a madaram őt is leveszi a lábáról, ugyanúgy, ahogy engem.

Azután a bátyám az arca elé emelte a kezét, hogy elkapja.

– Ne bántsd! – kiáltottam.

Kiki felröppent, épphogy elkerülve a bátyám kezét. Az ablakok fából készült spalettáiba bele-beleütközve egyre csak szökellt a folyosón lefelé, remélve, hogy talál egy ablakot, ami nyitva van.

Utánaindultam, de Hasho megragadott, és addig húzott hátra, míg a papucsom talpa megcsúszott a sikamlós fapadlón.

– Engedd el! – suttogta a fülembe. – Majd később megbeszéljük.

Az őrök kitárták az ajtót, és apám egyik minisztere bejelentett:

– Shiori’anma hercegnő, Hanriyu császár és a néhai császárné legfiatalabb gyermeke és egyetlen leánya…

Odabent, a hatalmas terem végében foglalt helyet az apám és hitvese, a mostohaanyám. A helyiséget átjárta a türelmetlenség atmoszférája, miközben az udvaroncok ki-be hajtogatták nedves zsebkendőiket, hogy letöröljék a verejtéket izzadt homlokukról. Láttam a császár előtt térdeplő Bushian nagyúr és a fia – a jegyesem – hátát. Csak a mostohaanyám vett észre, míg mozdulatlanul álltam a küszöbön. Félrefordította a fejét, és világos szemével az arcomat vizslatta.

Végigfutott a gerincemen a hideg. Hirtelen eluralkodott rajtam a félelem; rettegtem, hogy ha végigcsinálom a szertartást, úgy végzem, mint ő: hideg leszek, szomorú és magányos. Ráadásul, ami még rosszabb, ha valaki megtalálja Kikit, apám fülébe juthat a titkom…

…hogy mágia segítségével életre keltettem egy papírmadarat.

Tiltott mágia segítségével.

Gyorsan megfordultam, és elsiettem Hasho mellett, aki túlságosan meghökkent ahhoz, hogy megállítson.

– Shiori hercegnő! – kiáltották az őrök. – Hercegnő!

Miközben Kiki után eredtem, megszabadultam az ünnepi kabáttól. Maga a hímzés is olyan nehéz volt, mint egy őrszem páncélja, és ahogy megszabadítottam a vállam és a karom a súlyától, úgy éreztem, mintha szárnyam nőtt volna. Ott hagytam a selyemkupacot a folyosó közepén, majd kiugrottam az egyik ablakon.

Erősen tűzött a nap, így hunyorogva próbáltam Kikin tartani a szemem. Keresztülcikázott a cseresznyefákon, majd a citrusokon. Vad repkedése nyomán kirepültek az ágak közül a kányák.

Úgy terveztem, hogy a szobámban hagyom Kikit, egy ékszerdobozba rejtve, de olyan erősen csapkodta a szárnyát és verdeste a testét börtöne falához, hogy attól féltem, egy szolga rátalál, miközben zajlik a szertartás.

Az lesz a legjobb, ha magamnál tartom, gondoltam.

– Megígéred, hogy jó leszel? – kérdeztem tőle.

Ő csak biccentett, amit igennek vettem.

Tévedtem.

A démonok szerelmére, most már biztos, hogy én vagyok a legnagyobb idióta Kiatában! Azért azonban nem hibáztatom magam, hogy van szívem, még akkor sem, ha egy papírmadárért dobog!

Kikiért, az én papírmadaramért. Mióta a bátyáim idősebbek lettek, folyton lefoglalták őket a hercegi teendők, így mindig magányos voltam. Kiki viszont meghallgatott, megőrizte a titkaimat, és megnevettetett. Mindennap egyre élőbbé vált. A barátom volt.

Tudtam, hogy vissza kell őt szereznem.

A papírmadaram leszállt a Szent Tó közepére, és rendíthetetlen nyugalommal lebegett sima felszínén, mintha nem most forgatta volna föl az egész reggelemet.

Mire odaértem, alig kaptam levegőt.

A ruhám még a külső réteg nélkül is olyan nehéz volt, hogy csak zihálva tudtam lélegezni.

– Kiki! – kiáltottam, majd egy kavicsot dobtam a vízbe, hogy felhívjam magamra a figyelmét, de ő egyszerűen csak távolabb lebegett. – Most nincs időnk játszadozni!

Nem tudtam, mit tehetnék. Ha felfedezik, hogy akár csak elenyésző tehetségem is van a varázsláshoz, örökre száműznek Kiatából, és ez sokkal rosszabb, mint feleségül menni egy harmadikrend-beli, arctalan nagyúrhoz.

Gyorsan lerúgtam magamról a papucsot, és még azzal sem fáradoztam, hogy megszabaduljak a ruháimtól.

Beleugrottam a tóba.

Egy olyan lányhoz képest, akinek folyton odabent kell gyakorolnia a kalligráfiát és a citerázást, elég jó úszó voltam. Ezt a bátyáimnak köszönhettem: amikor fiatalabbak voltak, gyakran kisurrantunk a Szent Tóhoz egy kis nyáresti mártózásra. Jól ismertem azt a tavat.

Miközben Kiki felé úsztam, a nap melege égette a hátamat, a madárkám azonban egyre mélyebbre süllyedt. A ruhám rétegei szorosan a testem köré tekeredtek, a szoknyáim pedig minden egyes rúgásnál a lábamhoz tapadtak. Egyre jobban kimerültem, és eltűnt fölöttem az ég, miközben a tó magába húzott.

Fulladozva, csapkodva próbáltam feljutni a felszínre. Minél jobban küzdöttem, annál mélyebbre süllyedtem. Hosszú, fekete hajam csigavonalai viharként örvénylettek körülöttem. Rettegés szorongatta a gyomromat, égett a torkom, és a szívverésem vadul visszhangzott a fülemben.

Kioldottam a ruhám arany selyemövét, és a szoknyáimat rángattam, de a súlyuk egyre lejjebb és lejjebb húzott, egészen addig, amíg a nap végül már csak halványan fénylő gyöngyként pislákolt, messze fölöttem.

Végül sikerült eltépnem a szoknyáimat és felfelé lendülnöm, de már túlságosan mélyre süllyedtem. Biztos voltam benne, hogy nem jutok fel a felszínre, mielőtt elfogy a levegőm.

Tudtam, hogy meg fogok halni.

Vadul rugdosva próbáltam levegőhöz jutni, de hiába. Próbáltam nem pánikba esni. Tudtam, hogy a pánik csak még mélyebbre húzna.

Elképzeltem, hogy Sharima’en nagyúr, a halál istene hamarosan eljön értem. Ő majd enyhíti az égő fájdalmat az izmaimban és a torkomban lüktető sajgást. A vérem lassan megfagyott, a szemhéjam lecsukódott…

És akkor megláttam a sárkányt.

Először kígyónak hittem. Már évszázadok óta senki nem látott sárkányt, és messziről úgy nézett ki, mint a mostohaanyám háziállatai. Legalábbis addig, amíg meg nem pillantottam a karmait.

Felém siklott, és olyan közel úszott hozzám, hogy szinte megérintettem a bajuszát, amely hosszú volt, és vékony, mint egy ezüstös ecsetvonás.

Kinyújtotta a mellső lábát, és két karma közé szorítva ott volt Kiki.

Egy pillanatra felpezsgett bennem az élet. Rúgtam egyet, és megpróbáltam előrelendülni. De semmi erőm nem maradt. És levegőm sem. A világom összezsugorodott, a színek elmosódtak.

A sárkány pajkos csillogással a szemében összezárta a lábát. Azután a hátam mögé emelte, majd a nyakam köré tekerte a farkát.

A szívem pedig dobbant egy utolsót.

Tartalom

Térkép

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2023.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN: 978 963 584 478 4

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya – SIL Open Font License
Cinzel Decorative – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Philosopher – SIL Open Font License