© György Zsombor

© Alhambra-Press Kft., 2026

Szerkesztette: Farkas Melinda

Korrektor: Darvasi Linda

Tördelés: Tézli Zoltán

Borító: AI/Adobe Firefly

ISBN 978 615 6682 23 9

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Bár regényben szereplő néhány karakter és esemény kötődik a valósághoz, a teljes történet képzeletem szüleménye. A cikkrészletek eredetiek, segítenek megidézni a kor szellemét.

🙛

Hát így bizony akár gyilkosság is lehet. Minősülhetne annak is… Ahogy – tudja Isten – én is minősíteném.

(Sarkadi Imre)

Bárhogy ügyeskednénk, csak a saját történetünket vagyunk képesek elmondani, amikor messzi idegenek életét beszéljük el. Amennyiben egyáltalán képesek vagyunk rá.

(Visky András)

Akik már nem leszünk sohasem, épp annyira mi vagyunk, mint akiknek hisszük magunkat.

(Krusovszky Dénes)

~ társbérlet főnév (1945 után)

A lakásbérletnek az a fajtája, amelyben egy, eredetileg egyetlen család részére épült (nagyobb) lakás két v. több olyan bérlő között oszlik meg, akik közül mindegyik közvetlenül a tulajdonostól, ill. a lakás kezelőjétől bérli a lakrészt, s amelyben egy v. több, nem lakószoba jellegű helyiség közös.

(A magyar nyelv értelmező szótára, 1959–1962)

1971. február 13., szombat

Sötétszürke, doboz formájú Robur teherkocsi parkol le a négyemeletes nagykörúti bérház elé, a járdával párhuzamosan. Az NDK gyártmányú jármű két kerek első lámpája, hűtőrácsa, állkapocsszerűen előreugró lökhárítója olyan összhatást kelt, mint ha egy leépült, üres tekintetű alkoholistával néznénk szembe. A sofőr hasonló forma. Gondol egyet, és derékszögben rátolat a bejáratra. Keresztbe áll a járdán, a gyalogosoknak ezért elölről kell megkerülniük a furgont, hátul pár centi marad csak kapu és a balra igazított, négyzet alakú rendszámtábla között. Két betű, négy szám.

Szemben, a ház vonalától pontosan harminchét méter, kilencvenkét centiméter távolságra a Madách Színház modern épülete áll. Középen sűrűn követik egymást a 4-es és 6-os villamosok, aki a körúton szeretne eljutni a-ból b-be, teljesen mindegy, melyikre száll fel. Korszerű Ganz kocsik közlekednek ezen a viszonylaton; kiváló magyar konstrukció, a szakértők szerint akár az ezredfordulóig is üzemképesek maradhatnak.

A huszonnégy lakásos ház főbejáratát este tíz és reggel hat között Péntekné, a házfelügyelő mindig gondosan kulcsra zárva tartja. Hetven múlt, de sötétedés után még mindig ő maga locsolja fel slaggal a járdát, zavarja a szenny. Az udvari csap csak tavasztól őszig működik, télre elzárják, különben elfagyna. Úgyhogy olyankor marad a sepregetés. Ahogy belépünk a házba, a padlón a szemcsés mintájú míves márványban fekete évszám jelzi az építés idejét, 189x. Az utolsó szám nem kivehető, mert amikor behozták a gázt, éppen itt verték szét a nemes követ, majd a lyukat betonnal tömedékezték vissza. Jól van az úgy. Péntekné sem emlékszik, mi volt az utolsó szám, pedig ő itt él nagyon régóta, talán hatos, mondta régebben, de ez nem biztos. Nem biztos, de a Millennium miatt valószínű. És most nem is ezzel foglalkozik, meggyűlik a baja a bal szárnnyal. A furgon anyósüléséről kipattanó fiatalabb, a sofőrnél valamivel megnyerőbb arcú férfi segít kirángatni a reteszt, és a kapu végre kitárul.

A koporsót végigviszik a körfolyosón, majd jobbra fordulva és lefelé indulva a tágas, fényes lépcsőházon át elérik vele a kijáratot. Gyorsan lehozzák a másodikról. A pléh dobozt egyszerűen csak becsúsztatják a jármű nyitva hagyott hátsó ajtaján, valamit még matatnak, de a postaládáknál állva nem látszik, hogy pontosan mit csinálnak. Nem tart soká. Távoznak is, sietniük kell, még több cím hátra van.

Péntekné visszatér lakásába, megmossa az arcát és iszik egy gyomorkeserűt. Ahhoz képest, hogy alig két órája ő vágta le Ágnest a kötélről, egészen jól tartja magát. A pszichológusok szerint így szokott lenni ilyen esetekben. Amikor valakit súlyos trauma ér, például halottat talál, az első órákban még viszi az adrenalin. Akkor is így van ez, amikor minket fenyeget veszély, rosszul számítjuk ki például a nagykörút szélességét (harminchét méter, kilencvenkét centiméter), és ahhoz mérten saját gyalogos tempónkat, a villamos pedig hangos csörömpölés közepette adja tudtunkra, hogy ő az erősebb. (Csörömpölés az, csak a mesékben csengetés, csilingelés.) Gyakori ez errefelé. Az autók morajlását egészen jól hangszigetelik a régi dupla ablakok, de a csörömpölés frekvenciája áthatol rajtuk. Szóval Pénteknét még egyben tartja az ideg; az idő múlásával, a sötétben, egyedül rosszabb lesz.

Kihasználva, hogy a házfelügyelő épp nem nyüzsög az emeleten, Károly gyorsan leszalad a lépcsőn, majd kisurran a tárva hagyott kapun. A liftet ebben a régi épületben még csak felfelé lehet használni, majd illik leküldeni a földszintre, vagyis nem hívható, mint a modernebb házakban. De tervben van már a cseréje, ha lesz rá pénze a tanácsnak, felújítják. Aztán jobbra fordulva betér a Pálma presszóba, ahová különben ritkán jár. Néha süteményért. Azt mondták neki, ne hagyja még el a házat, és ő ezt végül is betartja, ott marad az épületben, csak a lakásban nem bír lélegezni tovább. Meg itt nyugodtabban tud majd beszélni az öccsével, ha ideér valamikor, üzent neki telefonon a gyárba.

Az alhadnagy úrnak hozzá is lesznek kérdései, mégiscsak a második tragikus eset ez már rövid időn belül ugyanabban a lakásban.

🙛

Rákosi Mátyás, a Magyar Dolgozók Pártja Központi Vezetőségének volt első titkára, aki gyógykezelés céljából a Szovjetunióban tartózkodott, ez év február 5-én Gorkij város megyei kórházában súlyos és hosszadalmas betegség után, életének 79. évében elhunyt.

(Rákosi Mátyás rövid halálhíre
a Magyar Nemzet 1971. február 6-i számában)

🙛

1971. február 15., hétfő

Gábor, a fiatal riporter telefonon jelentkezik be a főnökétől kapott számon. Ikervonal, de legalább bekötötték végre, a lakók többsége vagy tíz évet várt rá. Panaszkodásra így sem lehet okuk, akad az országnak olyan része, ahová a villanyt is még csak néhány éve vitték el. Például a szabolcsi Bátorligetre. Ráadásul a Lenin körúti házban mindenkinek 222-vel kezdődik a száma, ami könnyebbség, így csak a második három számot kell megjegyezni, és máris hívható valamelyik szomszéd. De az idősebb asszonyok továbbra is inkább a gangon beszélgetnek egymással. Az újságíró Piroskánál csörrentette meg először a telefont, ő az tehát, akinek a számát felírta neki a szerkesztő. Aki rögtön figyelmeztette is a beosztottját, vigyázzon mit csinál, meg kit szid, úgyis minden visszajut hozzá, és fenéken billenti, ha nem viselkedik jól.

Piroska viszont egyből inkább Pénteknének passzolta át a riportert, csak annyit mondott neki róla, hogy a Magyar Nemzettől jön, és a házról akar beszélgetni. A gangon – igazából ez egy nagy falu – mindenki arra gondol, hogy a második emeleten történtekre lesz kíváncsi, arról viszont senkinek sincs kedve társalogni.

– Hát jó, jöjjön – mondja kissé kelletlenül Péntekné, arra is gondolva, hogy Piroska esetleg csak próbára akarja tenni, vajon miket mond el egy idegennek. Úgyhogy majd visszafogja magát, jobb a békesség alapon.

Gábor örül, hogy könnyű nap ígérkezik. A Lenin körúti házba délután egyre jelentkezik be, gondolván, másfél óra bőven elég lesz. Utána kényelmesen átgyalogol majd a szerkesztőségbe, közben még lesz ideje egy gyors ebédre is. Sok kedve nincs a témához, de amikor megbízta vele a szerkesztője, inkább nem nyavalygott, pontosan tudja úgyis, mi lenne a válasz: Ez nem kívánságműsor!

A Lenin körút 9–11. szám alatt, vagyis a New York-palotában, ahol a lap székel, délután három körül indul be az élet. Addigra mindenki lejárja a köreit, megebédel, kávézik, aztán felmegy a szebb napokat látott épület második emeletére, átveszi a postáját, ha kapott éppen valamit, beül az asztalához és estig legföljebb akkor hagyja el a helyét, ha szólítja a szükség. Nem minden nap egyformán feszes, de aki ügyeletes, az ritkán jut ki a szerkesztőségből este tizenegy előtt. Kicsit olyan ez, mint egy kórház, Gábornak legalábbis mindig ez jut eszébe akkor, amikor szóba kerül, hogy éppen ki az ügyel aznap.

Péntekné mindig szigorúan délben ebédel. Fontosak neki a keretek, a szabályok, azok között érzi szabadnak magát. Budapesten született, de ősei Sátoraljaújhelyen éltek, fiatal korában járt is az ottani temetőben. Negyvenhárom éves kora óta viszont nem mozdult ki Budapestről, sőt a VII. kerületből sem nagyon. Itt annál jobban ismer mindent és mindenkit. Éppen ezért a házban egyedül Károlyékban bízik meg valamennyire; a valamikori horthysta katonatisztet és őt, a zsidó özvegyasszonyt összeköti az abban való meggyőződés, hogy ők ketten nem jelentenek veszélyt egymásra. Piroska viszont biztosan jelent, vele mindenki óvatos. Nyíltan persze sosem beszélnek a rendszerről, inkább csak képesek úgy nézni egymásra: tudják, hogy megy ez.

A férfi múltja nagy vonalakban ismert környezete előtt, különösebben nincs mit titkolni rajta. Ha úgy vesszük, megbűnhődött. (Miért is?) Illetve a jelek szerint a tanács már úgy veszi. Ha kérdezik, röviden, tárgyilagosan válaszol, de ilyesmikről inkább családi körben esik szó, ritkán.

Károly és Vilma, azaz a Péntekné falszomszédágában lakó házaspár 1941 januárjában, nem sokkal hadba lépésünk előtt ismerkedett meg egymással Sopronban, korcsolyázás közben. Azokban az években hideg volt nagyon januárban. Megismerkedésük és hadba lépésünk között nincs kimutatható összefüggés, ám későbbi közös életüknek majdnem véget vetett a háború. Károly a Ludovikán végzett hadnagyként állomásozott a városban, igyekezett kihasználni a szabadidőt. Vilma ott született, anyja háztartásbeli, apja vasutas. Divattervezőnek tanult, ezt az iskolát férje később rendszeresen cérnaegyetemként emlegette, csak hogy a végül gyors- és gépírónőként elhelyezkedett asszony nagy büszkeségét meg-megtörje. Mindketten érdemelnek elismerést egymás hosszú távú elviseléséért, de kiváltképp, mert túlélték kapcsolatuk kifejezetten életveszélyes első szakaszát. Tették ezt hűségben. Többé-kevésbé. Állítólag. Ők így mesélik.

Még nem voltak házasok, amikor ’44-ben Károlyt a szovjet frontra vezényelték, és a parancsnoksága alatt álló század heves csatákat vívott a Pripjaty-mocsaraknál. Arrafelé, ahol tavaly elkezdték építeni a csernobili atomerőművet. Ezen ütközetek egyikében a bal csuklóján megsebesült és harcképtelenné vált. Lábadozása közepette kérte meg kedvese kezét, majd éppen azon a napon mondták ki a boldogító igent, amelyen az amerikaiak bombázni kezdték Sopront. Károly hamar rájött, hogy Vilma balhés természet, rapszodikus, akár egy színésznő, valahogy mégis kiegészítették egymást. Menekülés közben elfogták őket, az akkor már főhadnagy Károlyt elhurcolták, és kisvártatva a Szovjetunióban találta magát, hadifogságban. Útközben egyetlen levelet tudott megírni, amit összehajtva és megcímezve a ceglédi vasútállomáson kidobott a vagonból, majd láss csodát, az üzenet – miszerint életben van, transzportálják Kelet felé, de asszonya várja meg, mert visszatér – néhány héttel később célba ért. Károlynak a lágerbe kerülve nem volt választása, az otthon maradt fiatalasszonynak az évek során lehetett volna. De a kísértésekről később egy szót sem beszélt, a hivatalos családi álláspont szerint nyolc és fél évet várt férjére, mire ő 1953-ban tényleg visszatért hozzá. Károly, ha ebből az időből valamiről szívesen mesélt, az a sarki fény, azt gyakran látták és csodálták. Egyedül ez volt szép. Meg egy karácsonyi levest is emlegetett, amiből a hadifoglyokhoz hasonlóan farkaséhes szovjet őrök mindent kiettek, és ők már csak halszemeket találtak a kondérban. A sebesült férfit fogsága idején megfosztották rendfokozatától, rendszerellenes figuraként értelmiségi munkáról hiába is álmodott, fizikait meg a rossz keze miatt nem tudott végezni. Végül nagy nehezen bekerült irodistának a Volán-Tefuhoz.

A Lenin körútra – micsoda időzítés! – 1956 nyarán költöztek, miután a rendszeridegen párnak ikreik megszületésére tekintettel kiutaltak egy nagy, utcára néző szobát. Melyet aztán egy szovjet harckocsi három hónappal később telibe trafált. Egy ideig őrizték a ledöntött Sztálin-szobor darabkáját, de aztán elveszett. Valószínűleg Károly elrejtette valahová.

Ami most van, tizenöt évvel később, az a langyos víz, volt már sokkal rosszabb, lehetne jelentősen jobb is. Pintérék – merthogy így hívják Károlyékat – és Péntekné együtt nem szívlelik a rendszert, de még csak az kellene, hogy hangosan panaszkodjanak, kinek hiányzik, hogy megint baj legyen belőle. Károly intézi a bevásárlást, ha az megkéri, szomszédasszonyának is hoz valamit a Lehel térről, általában csirkemájat, mert az olcsó, meg fejet és kaparót, anélkül nem az igazi a húsleves. A Wesselényi utca sarkán lévő csemegében viszont csak olyan csirkét árulnak, melyről levágták a végeket, talán azt gondolva, hogy a városi emberek undorodnak a csőr vagy a karmok látványától. Úgyhogy a piac, az az igazi.

Károlyék is belefőzik a levesbe fejet, de ő sosem eszi meg, hanem a porcelántálból feleségének, Vilmának meri ki, aki kénytelen-kelletlen partner a játszmában: elfogadja, szétbontja, kieszi az agyat belőle, mire férje minden alkalommal kajánul rávigyorog a két gyerekre, s azt mondja, hogy anyátok most már tyúkeszű. Ők meg mintha még sosem hallották volna ezt, mindig vihognak apjuk tréfáján.

Gábor, a riporter senkit sem ismer a házban, nincs tisztában a viszonyokkal, ki kit és hogyan tart szemmel, és ki milyen múlttal kötött ki a Lenin körúton. Mert senki sem tősgyökeres, olyan család nincs, amelyiknek a felmenői már a millenniumkor ide költöztek volna, valójában nagyon vegyes a társaság. A földszinten lévő egyetlen szolgálati lakásban cigányok élnek, szegényes körülmények között, néha hangosak, de igazából nincs konfliktus velük. Sosem jönnek föl az emeletekre, mintha valamilyen demarkációs vonal lenne köztük és a többi lakó között. Néhány kényszeredett mondatot csak akkor váltanak velük, ha a postaládáknál vagy a pincelejáróban összefutnak. Irénék –merthogy a „mamma” révén az egész cigány csapatot mindenki Irénékként emlegeti – ilyenkor mindig nagyon összekapják magukat, megigazítják magukon a ruhát, próbálnak választékosan megszólalni, ami olykor kissé erőltetett helyzeteket teremt. Mint amikor a szokásos hangoskodást követően a kapuban összefutva Károlynak azt mondja egyikük, hogy „elnézést az iménti intermezzóért”.

Péntekné szigorú napirendjébe tartozik az öt órai tea, de nem délután, hanem hajnalban, hatkor pedig már slattyog is le, kezében a hatalmas vaskulccsal, hogy kinyissa a kaput. Nyolc és öt között nagy a jövés-menés, mivel nemrég butik nyílt a kapu és a lebetonozott belső udvar közti folyosón a valamikori raktár helyén. Butik bizony, ilyen időket élünk. Az üzletvezető kiharcolta, hogy munkaidőben tárva lehessen az egyik kapuszárny, így könnyebben betaláljanak a vevők. Péntekné nem lelkesedik ezért, épp elég a presszóból olykor kiszűrődő esti hangzavar, most már reggeltől délutánig arra is figyelni kell, ki mindenki téved be a lépcsőházba.

Gábor öt perccel egy óra előtt száll le a 6-os villamosról a Dob utcánál, és a megbeszélt időpontban megjelenik Péntekné ajtajánál. Előtte a postaládáról leolvassa, hová is kell mennie pontosan a házon belül. Felfelé is inkább a lépcsőt használja, kicsit tart a liftektől, illetve a bezártságtól.

Az idős asszony felkészülten várja, a találkozó elé nemcsak az ebédet, hanem a fodrászt is besűrítette, mégiscsak nagy esemény az életében egy riporter érkezése, még az is megeshet, hogy fotót akar készíteni róla. Haja acélszürke, a lépcsőházi fényben szinte kékes, nem festeti, ilyen lett öregkorára, ezt tupíroztatja fel szögletes formájúra, de inkább már csak ünnepekkor. Vagy ha vendéget vár. Ebben is különbözik a vele közel egykorú Piroskától, aki nagyon ügyel szőkeségére, folyton festeti a fülét félig takaró, kissé idejétmúlt hullámokban folytatódó, viszonylag rövidre vágott haját. Élénk piros rúzst használ, ha csak a körfolyosóra áll is ki, két nagy fülkarika teszi eleven karikatúrává kerek fejét. Péntekné a visszafogottabb színeket kedveli, kerüli a feltűnést és a harsányságot, kívül-belül acélos. Orcái kicsit megereszkedtek, de legalább teljesen egyformán lógnak.

– Jöjjön, üljön le, már le is főtt a kávé, reméltem, hogy időben érkezik – fogadja Gábort kissé kimérten, olyan úriasszonyosan, ahogyan a szomszéd Vilma szokta a villanyszerelőket. Bár Vilma lekezelőbb, úgy tesz, mintha jóval magasabb társadalmi kasztban volna egy mesterembernél.

Az újságíró és a házfelügyelő egyformán röviden, két kockacukorral issza a presszót. A riporter előszedi magnóját, engedélyt kér, hogy rögzítse a beszélgetést, az özvegyasszony meg csak vállat von erre, felőle aztán nyugodtan. Péntekné úgysem szívesen nyújtaná hosszúra a társalgást, minél több szó, annál több hibalehetőség.

– Egyedül él itt? – kérdezi Gábor, nem mérve fel, hogy elsőre ez túl bizalmaskodó kérdés.

– Igen, mi maga, talán betörő, hogy érdekli? – vág vissza Péntekné, bízva benne, hogy nem kell magáról beszélnie, még csak az hiányzik.

– Mióta?

– Mit mióta?

– Mióta van egyedül? – folytatja Gábor, aki tudatosan terelné mindjárt az elején személyes irányba a beszélgetést, miközben Péntekné majdnem kimondja, micsoda egy szemtelen pernahajder, mi köze ahhoz, hogy kivel élek, vagy kivel nem. De uralkodik magán, és inkább bemondja az évszámot.

– 1944 óta.

Az asszony rágyújt.

Gábor vesz egy közepesen mély levegőt, mintha csak a Péntekné orrán és száján át távozó füstöt akarná magába szívni, aztán kifújja, miközben fejét magasra emeli, majd, visszaejti a helyére. Inkább témát vált.

– Egy nagyon fontos és érdekes ügy miatt fordultam önökhöz, mint biztosan tudja, szomszédasszonya, Piroska sokakkal ápol jó kapcsolatot, igazából az ő révén találtam meg önt – folytatja az újságíró. Aki persze a témát valójában egyáltalán nem tartja érdekesnek, de ezt mégsem mondhatja. Szíve szerint inkább maradna a személyes történetben vájkálásnál, de érezhetően elment a falig, ki meg mégsem dobatná máris magát.

– Rendben, de akkor előbb maga is mondjon meg nekem valamit. – Az előbbi bővített mondat hallgatása alatt forralta ki Péntekné, hogy egy kis bosszút áll vendégén a bizalmaskodásért. Gábor nem szól, csupán biccent, mint aki azt üzeni, persze, tessék csak.

– Hogyan lehet az, hogy Rákosi haláláról a múlt héten csak egy kicsi hírt hoztak le a lapban, és semmi többet nem tudhattunk meg arról, mégis mi vitte el? Na, nem mintha annyira hiányozna, de… – az asszony itt hirtelen félbehagyja a mondatot, és akár ha savat ivott volna, marni kezdi a tudat, hogy kiesett a szerepéből, máris többet mondott ki a tervezettnél.

Gábor úgy tesz, mint aki semmi különöset nem hallott, igyekezvén lezárni ezt a témát csak annyit mond, ez szerkesztői döntés, nekik, egyszerű újságíróknak nincs beleszólásuk az ilyesmibe.

– A két haláleset miatt jött, gondolom – gyorsítaná a beszélgetést Péntekné, mire Gábor szemei elkerekednek, és őszintén furcsállva a dolgot vágja rá, hogy „Nem, nem tudom, milyen két halálesetre gondol?”

– Nem is hallott arról, mi történt tegnapelőtt, meg ezelőtt egy hónappal?

– Nem, mi történt?

Péntekné nem teljesen biztos benne, hogy a riporter tényleg teljesen fogalmatlan, vagy csak őt teszteli. Netán nem is riporter, hanem nyomozó, és a végén még bele akarják keverni valamibe. Mindenesetre kellően tapasztalt és az élettől edzett nőnek érzi magát, agytekervényeit gyorsan átforgatva arra jut, legjobb, ha mindent elmond, amit látott-hallott, úgyis tudnak róla mindent, ha más nem, Piroska biztosan jelent, nagyobb baj, ha az derül ki, hogy valamit elhallgat. Az is eszébe jut, netán a fizető vendéglátó szolgáltatás miatt jelentette fel valaki, és most próbálják csőbe húzni. Bár ő éppenséggel tisztességesen lepapírozott mindent az Ibusszal, nem feketézik, nem sumákol, az egyetlen dolog, amivel megfoghatják, hogy néha el-elfogadott nyugati valutát, amivel vendégei megajándékozták. Igazán nem sokkal. És nem akart ő semmit sem kezdeni azzal a pár márkával, schillinggel és dollárral, arra gondolt, majd odaadja egy olyan fiatalnak, akiben megbízik, és akinek jól jön majd, ha netán nyugatra utazik. De egyelőre csak gyűjtögette a külföldi pénzt, adni még nem adott belőle senkinek, honnan is tudhatnának erről? Úgyhogy néhány másodperc hallgatás után belekezd.

– Ágnest nem ismertem igazán, meg a lányát sem. Zárkózottak voltak, nem beszélgettek, inkább mindig csak elsurrantak az ember mellett a lépcsőházban, halkan köszöntek, de sosem néztek a másik szemébe. Mint akik szégyellnek valamit. Itt laktak közvetlenül a mellettem lévő lakásban.

Gábor az asszony tekintetét keresve néz maga elé, igazából nem érti, hogyan is kanyarodtak ide, vagy miért is ez a téma. Bár kétségtelenül érdekesebbnek tűnik Ágnes asszony esete, de úgy van vele, jobb, ha gyorsan tisztázza, miért jött, miről is kell cikket írnia.

– Az az igazság – kezd bele –, hogy én a február 8-i kormányrendelet miatt jöttem, illetve igazából küldtek, talán tetszett olvasni róla.

Nem tetszettem – gondolja magában Péntekné, de inkább nem szólal meg, várja az izgalmasnak éppen nem ígérkező folytatást.

– Arról van szó, ezek szerint nem tájékoztatták, hogy többek között a társbérletekre vonatkozó szabályok is változtak, mondhatjuk úgy, lazultak a közelmúltban. Ha egy társbérlő elköltözik, akkor a bent maradó másik család megigényelheti a megüresedett szobát, és ha úgy ítélik meg, az igény nem eltúlzott, a lakásügyi hatóság nem új lakót költöztet oda, hanem kiutalja azt nekik. Illetve az is szabály lesz, hogy az új társbérleteknél biztosítani kell a külön bejáratot minden lakrészhez. Felolvasom az itt következő részt: „Ha az első bekezdés alapján több visszamaradt társbérlő tarthat igényt a megüresedett társbérleti lakásrészre, a lakásügyi hatóság a körülmények figyelembevételével dönti el, hogy a megüresedett társbérleti lakásrészt melyik kérelmező részére utalja ki. Ha a megüresedett társbérleti lakásrész két- vagy többszobás, a lakásügyi hatóság a lakásrészt a kérelmezők között megoszthatja.” Nos. Mit tetszik szólni ehhez?

– Nagyszerű! – mondja Péntekné. Igazából szívesen hozzátenne ehhez még valamit, de valahogy nem jut eszébe semmi. Gábor meg úgy érzi, feltette élete legostobább kérdését, mentsége pedig csak annyi lehet, hogy igazából kötelezték rá. Kezdi maga is úgy érezni, hogy gyorsan le kellene zavarni már ezt a beszélgetést, leadni a kért cikket, aztán este meginni valamit, hogy gyorsabban elfelejtse ezt az egészet. Azért próbálja menteni a helyzetet.

– Nézze, pontosan tudom, hogy ez így túl hivatalos volt. De mi lenne, ha mesélne arról, milyenek a társbérletek a házban, úgy hallottam, szép nagy lakások ezek, miként élnek itt az emberek? Utálják nagyon a közösködést?

Önkéntelenül mindketten elmosolyodnak.

– Az emeleti ingatlanok, ezzel nem mondok meglepőt, többszobás szép lakások, régen polgárinak mondták – kezd bele hosszabb válaszába Péntekné. Így van ez itt mindenhol a belvárosban. Az ötvenes években mindegyikbe, amelyik három- vagy négyszobás volt, beköltöztettek három vagy négy családot, nem nagyon számított, ki honnan jött és mik az igényei. Közös fürdő, közös konyha, mondjuk, legalább nem kell kijönni a folyosó végére elvégezni a szükséget, mint régen. Meg a munkások házaiban a külvárosban még most is. Ezek a lakások már úgy épültek hetvenöt éve, hogy illemhely volt bennük. Tettek be a hátsó lépcsőház mellé is vécéket a cselédeknek, de azok most már tárolók. Ennek a mellettem lévő lakásnak is négy szobája volt régen, de már csak három van, miután a negyediket leválasztották. Akkor csinálta meg az IKV külön lakásnak, amikor a társbérlő, egy magányos férfi 1956-ban külföldre távozott. Disszidált, na, beszéljünk magyarul. Fogták, csináltak belőle egy szoba-konyhás lyukat, ami azóta külön lakás. De inkább lyuk, én annak mondanám, az egész nincs harminc négyzetméter. A maradékon meg osztoznak hárman. Az első szobában, a legnagyobban élnek Károlyék, két gyerekkel. Az udvarra nézőben meg Gizella és Margit, két velem korú, zárkózott nő, kedvesek amúgy, de semmit sem tudok róluk, együtt jöttek, együtt is maradtak, mindegy, szerintem érti maga, a nevüket majd ne írja le. Aztán a körút felé néző másik szobában lakott az a bizonyos Ágnes és a lánya.

– Mi történt velük?

– Ez egy csúnya történet, nem biztos, hogy szükséges tudnia a cikkéhez. Maradjunk annyiban, hogy ha ez a rendelet, amiről itt beszélt nekem, életbe lép, akkor ha jól értem, a házaspár a gyerekekkel esetleg megkaphatja majd az elhaltak szobáját, és elkezdhetnek úgy élni, mint a normális emberek. Vagy majdnem. Feltéve, hogy itt akarnak maradni, nem beszéltem még velük erről. De emeletről emeletre hasonló a helyzet a többi lakásban is, felőlem csengessen be mindenhova. Itt szemben a Piroskának is voltak társbérlői, de ő már előbb megszerezte az egész lakást, nem tudom, hogyan. Még élt a férje, mikor övék lett az egész, szegény ’63-ban belefulladt Aligánál a Balatonba. Károlyékkal viszont most nem tud beszélni, elmentek Szepezdre, késő este érnek csak haza.

Februárban Szepezdre? – fut végig Gábor agyán, de inkább nem akadékoskodik. Eredetileg úgy gondolta, arra fűzi majd fel a cikket, hogy míg az egyedülálló asszony, akit akár kicsit ellenszenvesnek is beállíthat, két szobát bitorol, szomszédjában egyetlen helyiségben kénytelenek többen összezsúfolódni, de a helyzet most végre rendeződhet. Időközben elment ettől a kedve és míg a hosszabb elbeszélést hallgatja, úgy dönt, teljesen tárgyszerűen, tényszerűen ismerteti a kormányrendelet lényegét, és gyakorlati példaként leírja azt, amit ebben a házban látott-hallott, ezzel készen is van. Megköszöni a kávét és a beszélgetést, szokása szerint elkéri az interjúalany telefonszámát, hátha felmerül még valamilyen kérdés.

Kikapcsolja a magnót, elköszön, leszalad a lépcsőn, ki a kapun, pillantást vet a Pálma presszó kirakatát díszítő, fókát ábrázoló matricára, majd mint aki értelmezni sem tudja a látványt, megrázza fejét, és elindul a Blaha felé.

🙛

A LAKÁSKÉRDÉSRŐL TÁRGYILAGOSAN

Esztendőkig X. Y. lakásügye azonos volt a magyar lakáskérdéssel. Ha egy olvasónk elpanaszolta, hogy tíz éve vár kiutalásra, hogy ifjú házas létére szülei nyakán él, hogy három gyerekkel egy szobában zsúfolódik, hogy a penészmintás mosókonyhában húzódik meg, hogy üzlethelyiség az otthona, hogy a társbérleti ártalom kikezdte idegrendszerét, hogy tartási szerződést kötött, és eltartója életére tör, hogy építőközösségbe lépett, de kijátszották, akkor azt mondtuk: rémesek ezek a lakásviszonyok! Az olvasó ma is ír keserves leveleket, csak éppen, ha ezeket a leveleket a társadalmi rétegeződés, vagy inkább az emberi magatartás és lehetőségek oldaláról osztályozzuk, akkor úgy látjuk, hogy újabb és újabb rétegek válnak le az igénylők tömegéről, levedlenek, miként a kígyóvá varázsolt királyfi bőre. S az marad, akinek nincs energiája a tanács nyakára járni, vagy hiányzik a vállalkozókedve, vagy nem képes egy kis pénzt összehozni, mert keveset keres, vagy nem tud takarékoskodni, vagy nincs támasza. Nem pártfogolja egy tekintélyes ember, vagy egy jószándékú lakásosztályvezető, nem karolja fel egy emberi közösség. A többi már kapott lakást, vagy épített magának. Vagy van ígérete: a tanácstól, a vállalattól, hogy a legközelebb sor kerül rá. Van egy terve: KISZ- vagy pedagógusakció, társasház műszaki megosztás. Van egy kombinációja: a nagynénje a szüleihez költözik és ő megkapja a lakását. (Ez egyszerű példa, gyakran a nagy kombinátorok a rokonságon belül, többszörös cseréket, összeköltözéseket eszelnek ki.) Van, aki több vasat is tart a tűzben: igényel, építőközösségekkel tárgyal, eltartási szerződés után néz. (…) Fokozatosan fel lehet húzni az embereket az alagsori mosókonyhából a komfort nélküli, földszintes lakásba, a komfort nélküliből pedig a félkomfortosba, megadva nekik a kijáró szociálpolitikai kedvezményeket. Ha pedig a tanácsok szorgalmazzák a lakáscseréket, amelyek kétszeresen is kifizetődőek azok számára, akik nagyobb lakásban laknak, mint amennyi az igényük mértéke és fenntartani sem bírják, akkor a lakásvagyon újrafelosztásával is sok igazságtalanságot hozhatnak helyre. Bízvást elmondhatjuk: a mélyponton már túl vagyunk. A gyorsabb előrehaladáshoz azonban nem elég több lakást építeni, hanem okosabban kell gazdálkodni azzal, ami van. S még egy megjegyzés: az állam által nyújtott szociálpolitikai kedvezmények nem mentenek fel tanácsi, vállalati vezetőket, ügyintézőket az emberség alól.

(Kovács Judit írása, Magyar Nemzet, 1971. február 14.)

🙛

Tartalom

1971. február 13., szombat

1971. február 15., hétfő

1971. február 16., kedd

1971. február 17., szerda

1988. március 30., szerda

1971. február 18., csütörtök

1971. február 22., hétfő

1971. február 23., kedd

1971. február 24., szerda

1971. február 25., csütörtök

1971. február 26., péntek

1971. február 28., vasárnap

2001. szeptember 7., péntek

2001. szeptember 8., szombat

2001. szeptember 8., szombat

2001. szeptember 10., hétfő

1988. március 30., szerda

2001. szeptember 11., kedd

2001. szeptember 12., szerda

2001. szeptember 13., csütörtök

1991. április 1., húsvéthétfő

2001. szeptember 14., csütörtök este

2001. szeptember 15., péntek

2001. szeptember 16., szombat

2001. szeptember 17., hétfő

2001. szeptember 19., szerda

Jegyzetek

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License