Malcolm Gladwell

Bombázómaffia

Megszállottság, innováció
és a II. világháború
leghosszabb éjszakája

A fordítás alapjául szolgáló mű:
The Bomber Mafia: A Dream, a Temptation, and the Longest Night of the Second World War

Copyright © 2021 by Malcolm Gladwell

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Fordította © Kenyeres Anna
Szerkesztette: Sebes Katalin
Lektorálta: Gondos László

Borítóterv © Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Árkos Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 415 4

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

A szerző előszava

Bevezetés: „Ez így nem működik. Leváltjuk magát”

Első rész: Az álom

1. „Mr. Norden szívesen töltötte idejét a műhelyben”

2. „Akkor haladunk, ha nem kötnek a szokások”

3. „Hiányzott belőle az emberi együttérzés”

4. „A legigazabb igazhívő”

5. „Hansell tábornok egészen elhűlt”

Második rész: Kísértés

6. „Öngyilkosság lenne, fiúk. Öngyilkosság”

7. „Ha tehát leborulsz előttem, tied lesz mindez”

8. fejezet1 „Hamuvá lett minden: az is, az is meg az is”

9. „Rögtönzött rombolás”

Befejezés: „A vezérkari főnök háza, bumm, hirtelen megsemmisülne”

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Képek

KMO-nak (és BKMO-nak)

A szerző előszava

Apám, amikor kisfiú volt, éjjel az ágyában fekve hallotta a házuk fölött elzúgó repülőgépeket. Akkor érkeztek. Aztán a hajnali órákban megint hallotta, amikor hazafelé tartottak Németországba. Apám Angliában, Kent megyében lakott, Londontól néhány kilométerre délkeletre. 1934-ben született, öt évvel a II. világháború kitörése előtt. Kentet az angolok bombázófolyosónak is hívták, mert a London felé tartó német gépek fölötte repültek át.

Nem volt ritka, hogy ha egy gép legénysége nem tudta a megfelelő célpontra ledobni vagy nem használta föl az összes bombát, útban hazafelé ott szórta ki, ahol eszébe jutott. Egy nap egy ilyen kósza robbanószerkezet a nagyszüleim hátsó kertjében csapódott be. A detonáció szerencsére elmaradt, a bomba pedig ott hevert, félig a földbe fúródva. Egy ötéves kisfiú számára, akit mindenféle mechanikus dolog nagyon érdekelt, egy fel nem robbant német bomba a kertben meglehetősen izgalmas látvány lehetett.

Persze apám elbeszélésében ez korántsem így hangzott. Matematikus volt, és vérbeli angol, vagyis az érzelmek kifejezése nem volt az erős oldala. Az érzelmek olyanok voltak számára, mint a latin vagy a francia: idegen nyelv, amelyet az ember tanulhatott és érthetett, de soha nem tudott tökéletesen elsajátítani. Egy fel nem robbant német bomba a kertben – ez a gondolat számomra volt izgalmas, amikor ötévesen apám mesélt róla nekem.

Az 1960-as évek vége felé jártunk ekkoriban, és az angliai Southamptonban laktunk. Az ország még mindig viselte a háborús pusztítás látható nyomait. Ha valaki Londonba látogatott, meg tudta mondani, hol csapódtak be a bombák – ott, ahol a több száz éves patinás épületek közé rusnya, brutalista stílusú házakat emeltek.

Otthon mindig a BBC rádióadása szólt, és azokban a napokban mintha minden második interjú egy-egy háborús tábornokkal, ejtőernyőssel vagy hadifogollyal készült volna. Első elbeszélésemet gyerekkoromban arról írtam, hogy Hitler nem is halt meg, és megint megtámadja Angliát. Elküldtem a kenti nagyanyámnak, akinek a fel nem robbant bomba a hátsó kertjében landolt. Amikor anyám meghallotta, összeszidott: valakinek, aki megélte a világháborút, bizonyára nem okoz túl nagy örömöt, ha Hitler visszatéréséről olvas.

Apám egyszer elvitt a testvéreimmel együtt a La Manche csatorna partjára. Együtt másztuk meg egy II. világháborús erődítmény romjait. Emlékszem, milyen izgatottan reméltem, hogy talán lövedékeket vagy töltényhüvelyeket találunk, esetleg egy német kém csontvázát, amelyet partra vetett a víz.

Amiért gyermekkorában lelkesedett, az felnőttként is érdekli az embert – velem legalábbis ez a helyzet. Mindig azzal viccelődöm, hogy ha egy regény címében benne van a „kém” szó, én már biztos olvastam. Néhány évvel ezelőtt egy nap a könyvespolcomat nézegettem, és meglepetten fedeztem fel, mennyi háborús tárgyú kötetet halmoztam fel. A nagy történelmi bestsellerek mellett szakkönyveket is, például ma már ritkaságnak számító emlékiratokat és tudományos értekezéseket. És a háború mely aspektusáról szólt a legtöbb? A bombázásokról. Köztük az Air Power: The Men, Machines, and Ideas That Revolutionized War, from Kitty Hawk to Gulf War II (Légierő – A hadviselést forradalmasító személyek, gépek és ötletek, Kitty Hawktól a második öbölháborúig) Stephen Budiansky tollából.1 Tami Davis Biddle Rhetoric and Reality in Air Warfare: The Evolution of British and American Ideas about Strategic Bombing, 1914–1945 (A légi hadviselés retorikája és valósága – A stratégiai bombázással kapcsolatos brit és amerikai elképzelések evolúciója 1914–1945 között) című munkája.2 Thomas M. Coffey könyve, a Decision over Schweinfurt: The U.S. 8th Air Force Battle for Daylight Bombing (Döntés Schweinfurtról – Az Egyesült Államok nyolcadik légierejének nappali bombatámadása).3 Több polc telis-tele van hasonló kötetekkel.4

Általában akkor gyűjtöm be így a könyveket, amikor írni akarok egy témáról. Rengeteg szociálpszichológiai kötetem van, mert magam is ilyen tárgyú művek kiadásából élek. A háborúról viszont nem sokat írtam, főleg nem a II. világháborúról, azon belül a légierőről. Legfeljebb egy-két kisebb szemelvényt.5

Amikor ehhez a könyvhöz készítettem interjúkat, együtt vacsoráztam az Egyesült Államok légierejének akkori vezérkari főnökével, David Goldfeinnal. Észak-Virginiában, a Potomac folyó Washington DC-vel szemközt fekvő partján találkoztunk, a Myer-Henderson egyesített katonai bázis területén, az Air House-ban, a vezérkari főnökség impozáns viktoriánus épületében, egy hasonlóan impozáns viktoriánus házakból álló utcában, ahol az ország több magas rangú katonai vezetője lakik. Vacsora után Goldfein tábornok meghívta néhány barátját és kollégáját – a légierő más magas rangú tisztjeit –, hogy csatlakozzanak hozzánk. A hátsó kertben üldögéltünk, összesen öten. A meghívottak szinte mind pilótaként kezdték katonai pályafutásukat. Többeknek az apja is pilóta volt. Mint azok, akikről ez a könyv szól. Ahogy telt az idő, felfigyeltem valamire.

Az Air House nem messze fekszik a Reagan Nemzeti Repülőtértől. Úgy tízpercenként elhúzott fölöttünk egy felszálló repülőgép. Semmi különös: rendes, kereskedelmi utasszállító járatok Chicago, Tampa vagy Charlotte irányába. De valahányszor meghallották a hajtóművek zúgását, a tábornok és társai felkapták a fejüket. Nem tudták megállni. Megszállottak voltak. Az én embereim.

Bevezetés „Ez így nem működik. Leváltjuk magát”

1

Volt idő, amikor a világ legnagyobb repülőtere a Csendes-óceán nyugati részén, mintegy 2400 kilométerre a japán partoktól, a Mariana-szigeteknek nevezett trópusi szigetek egyikén feküdt. Guam. Szajpan. Tinian. A Mariana-szigeteket egy nagyrészt víz alatt húzódó vulkanikus hegyvonulat kiemelkedő déli csúcsai alkotják. Az emberiség történetének legnagyobb részében ezek az aprócska szárazfölddarabok senkit sem érdekeltek, amíg a légi hadviselés kora el nem érkezett, amikor is a szigetek hirtelen óriási jelentőségre tettek szert.

A szigetcsoport a II. világháború nagy részében japán fennhatóság alatt állt, majd az Egyesült Államok egy kíméletlen hadjárat során, 1944 nyarán elfoglalta: először júliusban Szajpan, majd augusztusban Tinian és Guam is az amerikaiak kezére került. A tengerészgyalogsággal együtt a haditengerészetnek az infrastruktúra kiépítéséért felelős műszaki zászlóaljai is partra szálltak, és azonnal munkához láttak.

Először, mindössze három hónap alatt, az Isely Field légibázis készült el Szajpanon, utána Tinian szigetén épült fel a világ akkori legnagyobb reptere, a North Field, négy 2,6 kilométer hosszú kifutópályával. Ezután következett Guam, ahol létrejött a mai Andersen támaszpont, az Egyesült Államok légierejének távol-keleti hídfőállása. Azután érkeztek a repülőgépek.

Azokban az időkben Ronald Reagan háborús filmek narrátora volt. Az egyik ilyen a Superfortressként is emlegetett B–29-esek legkorábbi bevetéseiről szólt. Reagan a világ egyik csodájaként, hatalmas léghajóként jellemezte a gépet:

Négy hajtóműve egyenként 2200 lóerős. Üzemanyag-kapacitása akkora, mint egy vasúti tartálykocsié. A függőleges vezérsík két emelet magas. Teste hosszabb, mint egy korvetté. Több pusztító erőt hordoz, és magasabbra, gyorsabban és messzebbre juttatja el, mint bármelyik bombázó korábban. Ehhez a küldetéshez pedig éppen ezt kellett tennie.1

A B–29 gyorsabban és magasabbra tudott repülni, és ami még fontosabb, nagyobb távolságra, mint bármelyik más bombázó. Ezzel megnőtt a hatótávolság, és a Mariana-szigetek elfoglalásával együtt ez azt jelentette, hogy az Egyesült Államok légiereje a csendes-óceáni háború kezdete óta először mérhetett közvetlen csapást Japánra. A szigetcsoporton állomásozó bombázóflotta irányítására egy új, különleges alakulatot hoztak létre, a 21. bombázóparancsnokságot, egy kiváló fiatal tábornok, Haywood Hansell vezetése alatt.

1944 őszén és telén Hansell egymás után indította a támadásokat. Több száz B–29-es zúgott el az óceán felett, dobta le terhét Japánra, majd tért vissza a Mariana-szigetekre. Amikor Hansell katonái Tokió ellen készültek, tévériporterek érkeztek a hátországból, hogy filmre vegyék az izgalmas pillanatokat az otthoniak számára.

Ronald Reagan így jellemezte a helyzetet:

A Szajpanon állomásozó B–29-esekkel egyenesen Japán szívét célozhattuk meg. A japcsiknak annyi esélyük volt megállítani őket, mintha a Niagara-vízesést akarnák elzárni. A 21. bombázóparancsnokság készen állt első bevetésére.2

1945. január 6-án megérkezett a bázisra Lauris Norstad tábornok, Hansell elöljárója. Guamon akkor még meglehetősen kezdetleges körülmények fogadták: a főhadiszállás egy csomó hullámbádog barakkból (Quonset hut) állt, amelyek egy óceánra néző meredély tetején sorakoztak. Mindkét férfi kimerült lehetett, nemcsak a nehéz helyzet, de a vállukra nehezedő felelősség súlya miatt is.

Egyszer olvastam Arthur Harris, a Királyi Légierő (Royal Air Force, RAF) tábornokának sorait arról, mit jelentett légierő-parancsnoknak lenni a II. világháborúban:

Nem tudom, felfoghatja-e bárki – azon kevesek kivételével, akik a saját bőrükön tapasztalták –, lelkileg milyen rettenetesen megterhelő háborús helyzetben egy nagy légi haderő parancsnokának lenni. Míg egy haditengerészeti parancsnoknak az egész háború folyamán legfeljebb egy vagy két nagy bevetést kell irányítania, egy szárazföldi parancsnoknak pedig mintegy félévente, vagy szélsőséges körülmények között mondjuk havonta egyszer kell csatába vezetnie a katonáit, egy bombázóparancsnoknak 24 óránként kell bevetnie az embereit. […] A legjobb, ha a képzeletre bízzuk, hogy ez a napi stressz miként halmozódik fel, ha valaki évekig lát el egy ilyen feladatot.3

Hansell és Norstad tehát Guamon találkozott. Két háború tépázta lélek, akik remélték, hogy a végső küzdelem ideje immár elérkezett. Hansell felajánlotta, hogy körbevezeti felettes tisztjét. Megnézhetik a tengerpartot. Megcsodálhatják a dzsungelből kihasított új kifutópályákat. Taktikáról, tervekről beszélgethetnek. Norstad nemet mondott. Valami sokkal személyesebb dolgot akart közölni. Haywood Hansell emlékezetébe örökre beleégett a pillanat, amikor parancsnoka így szólt hozzá: „Ez így nem működik. Leváltjuk magát.”

„Egy világ omlott össze bennem. Le voltam sújtva” – idézte fel Hansell évekkel később akkori érzéseit.4 Aztán jött a második, még súlyosabb csapás. „Curtis LeMay veszi át a helyét” – tájékoztatta Norstad.

A 38 éves Curtis Emerson LeMay tábornok a Németország elleni bombatámadások hőse volt, nemzedékének egyik legismertebb repülőkatonája. Hansell jól ismerte, hiszen együtt szolgáltak Európában. Azonnal megértette, hogy nem a szokásos vezetői átrendezésről van szó. Ez a büntetés Washington teljes irányváltását jelenti: mindaz, amit ő addig képviselt, immár tévútnak minősül. Curtis LeMay ugyanis Haywood Hansell szöges ellentéte volt.

Norstad felajánlotta Hansellnek, hogy ha akar, maradhat, és lehet LeMay helyettese. Ekkora sértés hallatán Hansell szinte szóhoz sem jutott. Parancsnoka közölte, hogy tíz napja van befejezni a munkát. Hansell kábultan bolyongott a bázison. Utolsó Guamban töltött estéjén kissé felöntött a garatra, és egy fiatal ezredes gitárkísérete mellett énekelt az embereinek: „A pilóták sosem halnak, sosem halnak, csak elszállnak messzire-e-e…”5

Amikor Curtis LeMay egy B–29-es fedélzetén a támaszpontra érkezett, az Egyesült Államok himnusza szólt, és a 21. bombázóparancsnokság katonái kivonultak szemlére. Egy sajtótiszt felvetette, hogy készüljön közös fotó a leköszönő és az új parancsnokról. LeMay szájából pipa lógott – mint általában –, és nem tudta, mihez kezdjen vele a fotózás alatt. Próbálta a zsebébe gyömöszölni.

– Tábornok úr, majd én megfogom a pipáját, amíg a kép elkészül – ajánlkozott a segédtisztje.

– Hova álljak? – kérdezte LeMay halkan.6

A fényképezőgépek kattogtak, megörökítették a távolba meredő Hansellt és a földet bámuló LeMayt. Két férfit, akik bárhol szívesebben lettek volna, mint egymás mellett. És ezzel vége volt.

A Bombázómaffia erről a pillanatról szól – hogy mi előzte meg, és mi történt utána –, mert ez a parancsnokváltás a mai napig érezteti hatását.

2

Van valami, ami mindig is zavarba ejtett a technológiai forradalmakkal kapcsolatban. Előáll valaki egy új ötlettel vagy találmánnyal, ami mindenki számára nyilvánvalóan fenekestől felforgatja majd a világot. Az internet. A közösségi média. Az előző generációk számára a telefon és az automobil. Az ember azt várja, hogy az új találmányok jobbá, hatékonyabbá, biztonságosabbá, gazdagabbá, gyorsabbá teszik az életet. Bizonyos tekintetben így is történik. De előbb-utóbb valami mindig félrecsúszik. A közösségi médiát az egyik pillanatban még azért éltetik, mert segítségével a hétköznapi polgárok véget vethetnek a zsarnokságnak – a következő pillanatban már attól félnek, hogy az emberek egymás zsarnokaivá válhatnak általa. Az automobilnak a szabadságot és a mobilitást kellett volna megteremtenie, és egy ideig így is volt. Azután milliók találják magukat kilométerekre az otthonuktól, miközben rengeteg időt vesztegetnek el a munkahelyükre való napi utazással meg a dugóban ücsörgéssel. Miért van az, hogy a technológia vívmányait gyakran, különböző váratlan és véletlenszerű okokból, nem az eredeti céljuknak megfelelően használják?

Ez a könyv esettanulmánynak is beillik arról, hogyan válhatnak az álmok rémálommá. Bemutatja, hogy amikor egy új, tetszetős ötlet alászáll az égből, nem feltétlenül hullik lágyan az ölünkbe. Inkább a földbe csapódik, és darabokra törik. A Bombázómaffia nem igazán háborús történet, bár a háború idején játszódik. Egy holland zseniről szól, és házilag készült számítógépéről. Egy összetartó kis csapatról Alabamában. Egy brit pszichopatáról. A Harvard alagsorában dolgozó piromániás vegyészekről. És szándékaink kuszaságáról, mert visszatekintve ez az, amiről mindig megfeledkezünk.

Az egész történet középpontjában pedig Haywood Hansell és Curtis LeMay áll, akik Guam szigetén keresztezték egymás útját. Egyiküket hazaküldték. A másik ott maradt, és ennek köszönhetően következett be a II. világháború legsötétebb éjszakája. Történetüket olvasva elmerenghetünk: „Én mit tettem volna? Melyik oldalon álltam volna?”

Első rész Az álom

1. fejezet „Mr. Norden szívesen töltötte idejét a műhelyben”

1

Azokban az időkben, amikor a világot elnyelő háború veszélye fenyegetett, de még nem vált valósággá, az amerikai hadsereg felfigyelt egy rendkívüli emberre.

Carl L. Nordennek hívták. Egész életében kerülte a rivaldafényt. Egyedül dolgozott. Néha, kritikus időszakokban visszatért Európába, ahol édesanyja konyhájában barkácsolt és álmodozott. Több száz dolgozót foglalkoztató vállalkozást alapított. Azután, amikor véget ért a háború, mindent hátrahagyott. Teljes életrajza nem ismert. Senki sem írt róla.1 Nem emeltek szobrot a tiszteletére. Sem szülőhazájában, Hollandiában, sem Svájcban, ahol élete alkonyát töltötte, sem Manhattan belvárosában, ahol legfontosabb alkotásán dolgozott. Munkája hatással volt a háború menetére, és egy olyan álmot teremtett, amely a század végéig meghatározó maradt. Lehetetlennek tűnik, hogy valaki ilyen jelentős nyomot hagyjon a világban, és máris eltűnjön a szemünk elől. Nordennel mégis ez történt. A találmányáról szóló 352 oldalas szakkönyv is csak egyetlen mondatban említi: „Mr. Norden szívesen töltötte idejét a műhelyben, néha tizennyolc órát is egyhuzamban.”2

Ennyi.

Tehát, mielőtt rátérnénk Norden álmára és álma következményeire – arra, hogy milyen hatással volt egy egész nemzedékre –, beszéljünk magáról Nordenről. Nem sok történész akad, sőt talán Stephen L. McFarland professzor az egyetlen, aki mélyebben beleásta magát Carl Norden életrajzába. Megkérdeztem tőle, miért maradt fenn ilyen kevés feljegyzés erről a feltalálóról: „Elsősorban azért, mert ragaszkodott a teljes titoktartáshoz – felelte a professzor. – Meglehetősen érdes modorú férfiú volt. Soha nem találkoztam nála önteltebb alakkal. És vele sem találkoztam soha, természetesen.”3

Norden holland családból származott. A mai Indonézia területén született, amely akkor még holland gyarmat volt. Három évig tanonckodott egy svájci műhelyben, majd a híres Zürichi Szövetségi Politechnikumban szerzett műszaki képesítést. Vlagyimir Iljics Leninnel járt egy osztályba. Fess, jóvágású férfi volt, háromrészes öltönyöket hordott. Rövid, ősz haját oldalra fésülte, és dús bajuszt viselt. Félig lehunyt szeme alatt sötét árkok húzódtak, mintha évek óta nem aludt volna. A beceneve Vén Dinamit volt, literszámra itta a kávét, és húst evett hússal. McFarland szerint Nordennek:

Meggyőződése volt, hogy a napfény elbutítja az embert – a szó szoros, biológiai értelmében. Így aztán a szabadban mindig széles karimájú kalapot hordott. Családtagjaira is ráparancsolt, hogy kövessék a példáját. Gyerekkorát Holland Kelet-Indiában töltötte, ahol ő és az egész família mindig kalapot viselt, nehogy a napfény elbutítsa őket.4

A történész azt is leírta, hogy Norden „buzgón olvasta Dickens kinyilatkoztatásait a szegények életéről, Thoreau írásait pedig az egyszerű életről szóló fejtegetésekért”.5 Gyűlölte az adófizetést, és úgy vélte, Franklin Roosevelt maga az ördög.

McFarland így mesélt a feltaláló mogorva természetéről:

Egy híres anekdota szerint Norden egyszer egy technikus válla fölé hajolt, és figyelte, hogyan dolgozik. A technikus ettől kissé izgatott lett, és beszélgetéssel próbálta oldani a feszültséget. „Elmagyarázná, miért így készítjük ezt az alkatrészt?” – érdeklődött. Norden dühösen kitépte a szivart a szájából, és ordítani kezdett a szerencsétlennel: „Százezer oka van annak, hogy miért éppen így terveztem, de magának egyikhez sincs semmi köze!” Így bánt az alkalmazottjaival. Rászolgált a Vén Dinamit névre.6

A professzor Norden perfekcionizmusáról is beszélt:

Nem számított, mibe kerül, „csak a lehető legtökéletesebb legyen”. Láttam, honnan tudják a mérnökök, amit tudnak, és hogyan csinálják, amit csinálnak, de mindannyian arról beszéltek, milyen fontosnak tartják, hogy elődjeik munkáját tanulmányozzák. Norden azonban mindig azt mondta: „Hallani sem akarok róla!” Csak üres papírra, ceruzára és mérnöki képletgyűjteményekre volt szüksége. Meggyőződéssel hitt abban, hogy tiszta lappal indulhat, ami az önteltségéből fakadt. „Nem akarom tudni, mások milyen hibákat követtek el. Azt sem, hogy mit csináltak jól. Én magam akarom kidolgozni a helyes megoldásokat.”7

Mit tervezett Carl Norden a tiszta papírlapokon? Célzókészüléket a bombázók számára. Manapság, a radar és a GPS korában már senki sem használ ilyet, de a múlt század nagy részében a célzókészüléknek rendkívül nagy jelentősége volt. Szeretném ezt még jobban hangsúlyozni, mert attól tartok, még nem sikerült kellőképpen érzékeltetnem a találmány jelentőségét. Ha mondjuk a 20. század elején listát írtunk volna a következő fél évszázad tíz legnagyobb megoldandó technológiai problémájáról, mi mindent soroltunk volna fel? Van, ami nyilvánvaló. Nagy szükség volt védőoltásokra, hogy megelőzhessük a súlyos gyermekbetegségeket, például a kanyarót vagy a mumpszot. A hatékonyabb trágyázás segíthetett az éhezés visszaszorításában. A világ nagy területein növelni lehetett a termelékenységet megfizethető és könnyen kezelhető légkondicionáló berendezésekkel. Szükség volt olcsó személygépkocsikra, amelyek egy munkáscsalád számára is elérhetők. És még folytathatnánk a sort. Az azonban biztos, hogy egy haditechnikai kihívás is szerepelne a listán, nevezetesen az, hogy miként lehetne pontosabbá tenni repülőgépről a bombázást.

Miért kap helyet egy ilyen probléma a védőoltások, a hatékony trágyázás és a légkondicionálás mellett? Azért, mert a 20. század elején a világ megszenvedte az I. világháborút, amelyben 37 millióan haltak vagy sebesültek meg. 37 millió ember. Egyedül csak a somme-i csatában, amelynek sem meghatározott célja, sem különösebb jelentősége nem volt a háború kimenetele szempontjából, egymillióan estek el. Azoknak, akik átélték, az I. világháború mélyen traumatikus tapasztalatot jelentett.

Mit lehetett tenni? Néhányan úgy gondolták, az egyetlen megvalósítható megoldás a hadviselés módjának megváltoztatása. Hogy jobbá tegyük a háborút, bármilyen ellentmondásos is ez a gondolat. Az emberségesebb háború mellett érvelő csoport tagjai pilóták voltak. Repülőkatonák. A korszak legújabb és legizgalmasabb technológiai vívmányának, a repülőgépnek a megszállottjai.

2

A repülőgépek az I. világháborúban debütáltak. Mindenki látott fényképeket ezekről a korai masinákról: anyaguk furnérlemez, szövet, fém és gumi. Az alsó és felső szárnyat merevítőrudak kötik össze. Egy ülés. Előrenéző szinkronizált géppuska, amely a forgó légcsavaron keresztül tüzel. Úgy nézett ki, mint amit postán rendel meg az ember, azután a garázsban szerel össze. A leghíresebb I. világháborús harci repülőgép a Sopwith Camel volt. (Ezzel repült Snoopy is a képregénysorozatban.) Nem volt egyszerű a kezelése. Ahogy Robert Jackson repüléstörténész írja, „gonosz kis gép volt, egy kezdő irányítása alatt könnyen gyilkossá válhatott”.8 Mármint a pilótát ölte meg, nem az ellenséget. A pilóták új nemzedéke azonban a repülő szerkezetek láttán ezt gondolta: Ezzel talán feleslegessé tehetjük a földön zajló halálos, értelmetlen, tékozló csatákat. Mi lenne, ha a háborúkat ezentúl a levegőben vívnánk meg?

Az egyik ilyen hajózót (airman – minden olyan katona, pilóta, navigátor, bombázótiszt, rádiós, lövész gyűjtőneve, aki egy repülőgép fedélzetén teljesít szolgálatot) Donald Wilsonnak hívták. Szolgált az I. világháborúban, és jól emlékezett bajtársai rettegésére.

Ahogy 1975-ös beszámolójában felidézte:

Az egyik fickó megölte magát, és a kantint választotta öngyilkossága helyszínéül. A puskája csövét a szájába dugta, és meghúzta az elsütőbillentyűt. Egy másik katona a lövészárokban lábon lőtte magát. Ők ketten talán felnagyítva érzékelték a rájuk leselkedő veszélyt. De azt hiszem, legtöbben fel sem fogtuk igazán, mi vár ránk.9

Wilson az 1920-as években kezdett repülni, és a II. világháborúban már tábornoki rangban szolgált. Rábukkantam egy emlékiratra, amelyet magánkiadásban jelentetett meg az 1970-es években. A címe Wooing Peponi: My Odyssey Through Many Years (Peponi meghódítása: hosszú, kalandos utazásom),10 és úgy néz ki, mint egy középiskolás évkönyv. Jó hosszú iromány. A kellős közepén egy különös, lebilincselő rész található arról, milyen megállapításokra jutott Wilson néhány év repülés után. „Azután a semmiből előbukkant egy látomás. Hasonlóan ahhoz, amiről évekkel később Martin Luther King beszélt, bár teljesen más összefüggésben: nekem is volt egy álmom.”11

Wilson tehát a légierővel kapcsolatos vízióját a polgárjogi mozgalom legemlékezetesebb pillanatához hasonlítja. Még King retorikai fordulatait is alkalmazza:

Volt egy álmom […]: a nemzetek nem azért háborúznak, hogy haderejük fölényét bizonyítsák, ahogy a hadviselés hagyománya szerint szokták, hanem azért, hogy a feltételeket megszabhassák. Volt egy álmom: a fontos országok, amelyek között valószínűbb az ellenségeskedés, az iparosodásnak köszönhetően zavartalanul működő rendszerekre és kölcsönösen biztosított alapokra támaszkodnak. Volt egy álmom: az ehhez a kölcsönös függési rendszerhez tartozó modern nemzetek az új és fejlődő légi hadviselés során korlátozott számú célpontot fognak támadni. Volt egy álmom: egy efféle pusztítás, és az ehhez hasonló jövőbeni károk elkerülése érdekében a támadásokat elszenvedő fél indítványozza a békekötést.12

Minden szempontból merész gondolatok ezek. Azokban az időkben olyan kevés harci pilóta volt az Egyesült Államokban, hogy mind ismerték egymást. Olyanok voltak, mint egy klub vagy egy szekta. Wilson pedig azt állította, hogy ez a maroknyi megszállott meg a rozzant gépmadaraik alapjaiban változtathatják meg a hadviselést. „Volt egy álmom: egy efféle pusztítás, és az ehhez hasonló jövőbeni károk elkerülése érdekében a támadásokat elszenvedő fél indítványozza a békekötést.”13 Vagyis úgy hitte, csupán repülőgépekkel megnyerhető egy háború. Odaszállnak, lebombázzák a kiválasztott célpontokat, és térdre kényszerítik az ellenséget anélkül, hogy milliók vesznének oda a csatamezőkön.

A repülőtisztek azonban tudták, hogy mielőtt ez az álom valóra válhatna, egy konkrét műszaki problémára megoldást kell találni, amelynek pedig akkora a jelentősége, hogy a problémát a világ tíz legfontosabbja közé emeli, a védőoltások és a trágyázás kérdése mellé. Azok, akik úgy vélték, hogy a repülőgépek forradalmasíthatják a hadviselést, mert gondosan megválasztott célpontokra csaphatnak le a levegőből, és így térdre kényszeríthetik az ellenséget, azzal is tisztában voltak, hogy ehhez el is kell találni a megfelelő célpontokat. Azt azonban senki sem tudta, hogyan lehetne ezt megvalósítani.

Megkérdeztem Stephen McFarlandet, miért olyan nehéz lebombázni a célpontot. Ezt felelte:

Számomra ez elképesztő. Gondolom, maga is látott ilyen videókat és filmeket. Azt mondják: „Csak tegye oda a célkeresztet, a berendezés majd elvégzi a többit.” De a pontos bombatalálatnak rengeteg összetevője van. Vegyük a saját autónkat: képzeljük el, hogy százzal vagy százhússzal száguldunk az autópályán, és megpróbálunk az ablakból eltalálni valamit, még ha nem mozgó tárgyat is, mondjuk egy jelzőtáblát vagy fát, vagy valamit az út szélén. Sejthetjük, hogy ez milyen nehéz.14

Ha egy 80 kilométer per órával haladó autóból ki akarunk dobni egy palackot az út szélén álló szemetesbe, el kell végeznünk néhány fizikai számítást: a szemetes nem mozog, de az autó elég gyorsan. Ezért az üveget jóval az előtt kell elhajítanunk, hogy a kuka mellé érnénk. Igaz? Ha egy repülőgépből akarunk eltalálni valamit 6000 vagy 9000 méter magasságból, nagyságrendekkel nehezebb a dolgunk.

McFarland tovább fejtegette a problémát:

A II. világháborús harci gépek 300–500 kilométer per órás sebességgel repültek, néha akár 800-zal is. 9000 méter magasságból is szórhatták a bombákat. Ez azt jelenti, hogy a bombák 20-30, talán 35 másodperc múlva értek földet. Ráadásul egész idő alatt vadászgépek szorongatták a bombázókat. Felhők zavarhatták a kilátást, vagy a légvédelmi lövedékeket kellett kerülgetni. A bombázók figyelmét hamis célpontokkal és füstfüggönyökkel is próbálták elterelni. És ott van még a többi bomba füstje, a füledbe kiabáló emberek, az izgalom, mindezek a furcsa dolgok – ahogy háborúban lenni szokott.15

Emellett akár 160 kilométer per órás szél is fújhatott. Ezt is számításba kellett venni. Hidegben sűrűbb a levegő, és a bomba lassabban zuhan. Melegben ritkább a levegő, és a bomba gyorsabban zuhan. Még más tényezőkre is gondolni kellett: egyenesben marad-e a gép? Nem mozdul-e el jobbra-balra vagy lejjebb-följebb? Egy apró eltérés a bomba kioldásakor jelentős tévedést eredményezhet a becsapódáskor. És egyáltalán, 6000 méter magasból látható-e a célpont? Közelről egy gyárépület egyértelműen felismerhető, de odafentről nem nagyobb egy bélyegnél. A repülés hajnalán a bombázók semmit sem tudtak eltalálni. Még a célpont közelében sem jártak. Mintha csukott szemmel dartsoztak volna. Az álom, hogy a repülőgépek forradalmasíthatják a hadviselést, egy kipróbálatlan és bizonyítatlan feltevésre épült: valahogy, valakik egyszer majd kitalálják, hogyan lehet a magasból legalább közelítő pontossággal bombát ledobni. A korszak nagy megoldatlan problémáinak egyike ez. Egészen Carl Norden színre lépéséig.