Fordította

Kamocsay Ildikó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Caroline de Mulder: La pouponnière d’Himmler. Gallimard, Paris, 2024

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Kamocsay Ildikó, 2025

Borítófotó © Magdalena Russocka / Trevillion Images

Minden jog fenntartva

Loup-nak

Minek gyötörtem volna magam gondolkodással?

Egyetlen kötelességem engedelmeskedni a parancsnak.

Robert Merle:

Mesterségem a halál

(Gera György fordítása)

Wo alle Straßen enden

Hört unser Weg nicht auf

Wohin wir uns auch wenden

Die Zeit nimmt ihren Lauf

Das Herz, verbrannt

Im Schmerz, verbannt

So ziehen wir verloren durch
das graue Niemandsland

Vielleicht kehrt von uns keiner
mehr zurück ins Heimatland

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Wir sind verloren

Hol minden útnak vége,

A miénk fut tovább.

Tekints a messzeségbe:

Időtlen pusztaság.

Megégetett

Kiűzetett

Szívünk talán hiába vágyik,
nem talál haza.

E szürke senki földje lesz
a végső otthona.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

Elvesztünk végleg.

(német katonadal)

I.
MENEDÉK

Renée

Kétszáz pelenka, három párhuzamos sorban. Mind makulátlan hófehér. Mosószappan, édes tej szaga. Csilingelő kacagás. Hol a park felől, hol a tágra nyitott ablakokon át gyermekcsivitelés hangzik fel, és egy-egy pillanatra elfedi a nevetést. Négy nő nevetgél, beszélget, miközben leszedi a kötélről, és egy fémdobozba dobálja a ruhaszárító csipeszeket. Négybe hajtogatják, majd egy nagy ruháskosárba pakolják a pelenkákat.

A fehér épülethez vezető lépcsősoron három nő krumplit hámoz. Egy vízzel teli fémdézsába dobják, amit megpucoltak. A krumplihéjat pedig egy újságpapírra. Az előrehaladott terhesség jeleit mutató két asszony beszélget, apró éles hangokat eregetve, a harmadik, virágmintás ruhában, hallgat.

A neve Renée, a fejét leborotválták. Vörös sörte. Zöld sárkányszem, narancsvörös fénykoszorúval a pupilla körül. A szinte láthatatlan szőke szempillák csupasszá és kiégetté teszik a tekintetét. Szemrevaló lehetne, ha volna haja, de nincs, és tar fejével úgy fest, mint egy girhes macska. Egy komisz kölyök. Hirtelen éleset kiált: szájába kapja sérült mutatóujját. „Was ist los”, kérdezi a mellette ülő.

A távoli tenger, a fuldoklás fémes-sós íze, az égre emeli a szemét, amely lángol, mint a naplemente. Kihúzza az ujját a szájából, ökölbe szorítja a kezét. Vércseppek a papíron és a füvön. Nem beszél németül. Nem értelek, egy szót sem értek abból, amit mondasz. Hallgat.

A krumpliszemek apró csobbanásokkal a dézsába merülnek. A vér gyorsan csöpög, a cseppek szétfröccsennek a papíron. Végeznek a munkával. A másnap délre meghámozott összes krumpli a jéghideg vízben fürdik. Egy szögletes arcú, hamvasszőke nő fölemeli fülénél a dézsát. Nehezen tartja meg az egyensúlyát, egyik kezét gömbölyű hasára helyezi, és elindul az edénnyel. Összefröcsköli a ruháját. Renée becsomagolja az újságpapírba a krumplihéjat, s a nagy pakkot magához szorítja.

Feláll, és elindul a tavat megkerülő ösvényen, léptei visszhangoznak a kiszáradt földön, a cipőjét por lepi el. A vízen túl százéves tölgyfákra látni. Még messzebb mezők, mezők, szabad térség, határtalan ég. A közvetlen közelében sűrű növényzet, magas és dús lombú fák. Árnyékukban érzi hideg leheletüket, belélegzi a párolgó víz vegetális, émelyítő szagát. A fák napsütötte csúcsa meg se rezzen. Áll a levegő. Hátrapillant, az asszonyok már visszamentek a házba. A csomagot a bal kezébe fogja, a jobbal kihúz az egyik zsebéből egy maroknyi mézes süteményt. Megeszik egyet, azután egy másodikat is, közben halad tovább.

A többinél sűrűbb facsoporthoz érve egy deszkákból eszkábált, fedővel ellátott nagy ládához megy, a talaj itt kevésbé száraz, a talpa alatt benyomódik a föld. Valami nesz. Egy törött ág, szökött állat. Közelebb lép hozzá. Meglátja, amint térden állva, félig eltűnve a kukában, ujjaival tömi magába a krumplihéjat. Csontsovány, egy nagy emberi csontváz. Mellette gereblye, fogai az azúr ég felé merednek. Az ember szeme mélyen a szemgödrében, pofacsontja kiáll. Lénye űzött vad tekintetében összpontosul, lesoványodott teste lebegni látszik elnyűtt, túlméretezett ingében.

Renée-t meglátva talpra szökken, majd ráveti magát. Renée felkiált, a támadástól és saját hátrálásától hanyatt esik. Próbál fölállni. A férfi rá sem néz, összeszedi, és a szájába tömi a földre hullott süteménydarabokat. Azután megragadja a gereblyét. Renée védekezőn maga elé emeli a karját. A férfi azonban rá sem hederít, teli szájjal elrohan.

Renée föláll. Nézi, amint a madárijesztő kapálódzva küzd a fénnyel, majd eltűnik. Még akkor is nézi, amikor a csontváz már régen eltűnt. Süteménymorzsák az ajka körül. A ruháján csontvázzá száradt levelek. Összeszedi a széthullott, friss, kemény krumplihéjat, bedobja a ládába a kitépkedett gaz és a száraz ágak közé. A még műveletlen föld jó illata. Körben rovarok dongnak a napsütésben. A lábánál heverő újságban, Das Reich, 27. August 1944, az Atlanti fal képe, a saját szemével is látta ezt a falat, a közelükben húzódott. Az otthona közelében. Látta, az elítélése előtt. Már nem is tudja, hogy elüldözték-e, vagy elmenekült, és valójában azt sem tudja, hogy most hol van, valahol Németországban, egy német nőkkel teli helyen. Ahol befogadták.

A halántékán verejtékcsepp gyöngyözik. A távolban megkondul a harang, az első harangozás. 17 óra 40. Fölveszi az itt-ott már lyukas újságot, összegyűri, a növényi hulladékra dobja. Tesz néhány lépést abba az irányba, amerre a férfi elrohant. Már végleg eltűnt. A facsoporton túl krumpliföld, néha odaküldik a bentlakókat fölszedni valamennyit; most senki sincs ott.

Fél, hogy a férfi visszajön. Eltűnődik, hogy vajon visszajön-e.

Olyan magányosnak érzi magát, hogy a bőre is fáj, de még belül a kiszáradt szája is.

Nem jön vissza.

A férfiak sosem jönnek vissza.

A második harangozás.

Elindul az ösvényen az ellenkező irányba, a két épületből álló, meszelt falú, kétemeletesre magasított otthon felé. Balra a régi szárny, jobbra az új, mindkettőhöz terméskő lépcső vezet, vadvirágok és aromás gyógynövények között. Citromos verbéna és kakukkfű illata. A nők már mind odabent vannak. A távolban felsír egy csecsemő. A balkonokon a friss levegőre kitett, fehér kelmékkel árnyékolt bölcsők sora. És az épület mellett ott a fekete SS-zászló. A legkisebb fuvallatra is lobog a napfényben, és még legalább ezer évig lobogni fog.

Az otthon nem olyan, mint egy kaszárnya, még kevésbé, mint egy kórház. Inkább, mint egy üdülőhely szépen karbantartott panziója. Egy melléképületekkel és mezőkkel körülvett, túlméretezett nyári lak, kilátással a tóra.

17 óra 45, vacsora. Női hangok moraja. Minden visszhangzik a társalgóban. Étkezések idején a tágas nappali ebédlőként szolgál.

Parketta, fényár. Az asztalnál ül. A parkra néző ablakon át bezúduló fény koszorút von leborotvált feje köré. Odabentről a gyepre, a fákra, a Heim melléképületeire látni. A tó mögött pedig ott a nyílt vidék.

Kezében szép ezüst evőeszköz, melybe Rothschild báró címerét gravírozták a koronával, előtte nagy tányér, a berlini Frühling & Pelz márkajelzésével. Minden virágmintás abrosszal borított asztal körül tizenketten ülnek, fiatal, jórészt igen fiatal nők, kartonruhában. A kezük fehér, ápolt, a hangjukat visszaverő falak is makulátlan fehérek. Ételszag, a só és a friss zöldségek illata.

Az ajtó mellett kifüggesztve a heti menü, hétfőtől vasárnapig, ebéd és vacsora. Ma, 1944. szeptember 2-án: zöldségleves, roston sült marhahús, vaj, kenyér, uborkasaláta.

Egy ápolónő villával megkocogtat egy poharat, azonnal csönd támad, kissé feszült csönd: „16 óra 29 perckor megszületett Jürgen, 3 kiló 400 gramm, 50 centiméter, fej körmérete 36,5 centiméter.” Taps, örömteli kiáltások. Lebe Jürgen, lebe Frau Geertrui! Éljen soká Jürgen! Éljen soká Frau Geertrui! Az egyik nő sírva fakad.

A szolgálók, akik eddig a beugróban várakoztak, az asztalokra helyezik a levesestálakat. Ezüst csendül a porcelánon, pohárcsilingelés, mintha minden kristályból volna.

18 óra 15. Az előcsarnok általában kihalt, csendes. De ezen az estén valami készül. Egy asztalon hatalmas horogkereszttel díszített terítő. Rajta Hitler-kép és virágok; mint egy oltár, egy rögtönzött kápolnában. Előtte indiai szőnyeg és egy csipkés szegélyű, nagy fehér párna. Fölötte megint csak a horogkeresztes zászló: Deutschland, erwache, Németország, ébredj. Az asztallal szemközt hét sor szék. Renée napok óta gyakran hallja ezt a szót: Reichsführer.

18 óra 20. A 23-as szoba igen tágas, két tölgyfa ágy áll benne, igényesen megmunkált éjjeliszekrénnyel, stílusban hozzájuk illő szekrények, egy egylábú kerek asztal körül karosszékek és egy nagy zöld bársony kanapé. Minden bentlakónak saját mosdója van, tükörrel. Sokkal szebb, sokkal elegánsabb ez a hely, mint az az SS-szülőotthon volt Lamorlaye-ben, ahol eltöltött néhány hetet az augusztus 10-i evakuálás előtt. Ez a dátum mélyen belevésődött az emlékezetébe.

Az ajtó belső oldalára függesztették ki a napirendet. Renée nem beszél németül, de a számok és a naponta ismétlődő rítus segíti az eligazodásban. Már csaknem minden szó jelentését ismeri.

Ab 5.00–6.00: Szoptatás 1. (Stillen, és a suttogó s mintha a csend kezdete volna, a csend németül Stille)

Ab 6.00–6.30: Szoba rendbe tétel (Zimmer in Ordnung bringen, a z igen keményen ejtendő: „ccc”)

Ab 6.30–7.00: Kávézás (Kaffee trinken, a „trinken” = inni az ő anyanyelvén, pici eltéréssel, azt jelenti: „koccintani”. Kávéval koccintani!)

Ab 7.00–8.00: Tisztálkodás (Baden, az a hosszú, a szó egy gyógyfürdő képzetét kelti)

Ab 8.00–9.00: Szoptatás 2. (Stillen – Sssstillen)

Ab 8.30–9.00: Reggeli (Frühstück, az u fölött a két pont nem engedi az u-t u-nak ejteni.)

Ab 9.00–10.45: Háztartási munkák (Windeln legen oder andere Hausarbeiten, nem tudja, hogy a Windeln mit jelent, de a Haust és az arbeitent igen, ház és dolgozni)

Ab 11.00–11.30: Ebéd (Mittagessen, essen azt jelenti: enni)

Ab 12.00–13.00: Szoptatás 3. (Sssstillen)

Ab 13.00–14.45: Csendes pihenő (Ruhe, itt nincs két pont: az u – u)

Ab 14.45–15.15: Kávézás (Kaffee trinken, kávéval koccintani!)

Ab 15.15–16.15: Szoptatás 4. (Sssstillen)

Ab 16.15–17.45: Háztartási munkák (Windeln legen oder andere Hausarbeiten, a Windeln talán pelenkát jelent, amiket állandóan teregetnek, összehajtogatnak. A cselédek egyfolytában a kútnál szorgoskodnak, a szennyes ruhával és szappanpehellyel teli dézsákban dörzsölik, tekerik, facsarják a pelenkákat, majd a fénybe emelik a négyzet alakú kelmét, s hunyorogva, elbűvölve bámulják.)

Ab 17.45–18.15: Vacsora (Abendbrot, a Brot azt jelenti, kenyér, az Abend pedig este)

Vacsora után séta, éneklés vagy olvasás 19 óra 30-ig; Nach dem Abendbrot: Spaziergänge, Singen oder Lesen bis 19.30. Néha oktatófoglalkozás is van, előadások, beszédek a rádióban, amiket minden nő köteles meghallgatni, és amikből ő nem ért egy szót sem.

Ab 19.30–20.30: Szoptatás 5. (Sssstillen)

Az órarend alatt az utasítások. A bentlakók felelősek szobájuk rendjéért, a többi helyiségért a Schwesterek1 és a cselédek felelnek. Esténként a bentlakók, a tevékenységtől függően, a szabadban vagy a társalgóban gyűlnek össze, miután az ablaktáblákat becsukták. Pontosan 21 órakor lámpaoltás, de lehetőleg már vacsora előtt. Az anyák szobájában is le kell kapcsolni a mennyezeti világítást; csak az elsötétített éjjeli lámpák maradhatnak égve. „Elsötétített”, dunkelte, aláhúzva. Mintha a bombázások ide is elérhetnének. Itt minden csendes. Nem hallani mást, csak női hangokat, csecsemősírást, madárcsicsergést. Néha rovarok dongását. Mintha a világ végén volnánk ebben a női otthonban, és a külvilágból semmi sem érhetné el ezt az isten háta mögötti helyet. Steinhöringtől még messze van a háború. Renée-t követte, elűzte normann falujából, majd Párizs mellett, Lamorlay-ben, alig huszonhárom nap alatt megint utolérte. S ekkor egy katonai busszal Németországba utazott, egy tucat csecsemővel, néhány másik nővel és ápolónővel, hogy végül elérkezzen ide, egy újabb szülőotthonba, ahol igen jó a koszt. Ám a háború tovább nyomul nyugatról keletre, őfelé tart, és ki állíthatná meg?

Renée még mindig érzi nyelvén a só és a zöldségleves ízét. Kinyitja az ablakot, beengedi a park felől hangzó népzenét. Örül, hogy szobája a tó felé néz. Épp az ablak előtt cserepek sorakoznak, gondosan öntözött földben virágzó muskátlik. A vízzel telített föld illata. Nézi a parkot. A ruhaszárító kötelek közelében vagy egy tucat nő körtáncot lejt. Próbálja kivenni a tó túlpartján azt a bizonyos facsoportot, a komposztálóládát, de csak fákat lát, fényt a lombok közt, fényt, amely az arcába csapódik, túl erős, öklével megdörzsöli a fényességtől kiszáradt szemét. A távolban semmi sem mozdul, nyoma sincs a támadójának. A krumplihéjzabálónak, a süteménytolvajnak. Nem tud szabadulni a tekintetétől. Vajon ki ő; az orvoson kívül egyetlen férfi sincs az otthonban. Talán egy kiéhezett falusi. Vagy a rabok egyike, akik a birtokon dolgoznak. Ők építik a környéken látható óriás barakkokat. A parkot is ők gondozzák, de sosem látni őket, még messziről sem, sosem találkoznak velük.

A háta mögött kinyílik az ajtó. A szobatársa, a gonosz tekintetű Frau Gerda érkezik a szorosra font copfjával, és mond valamit. Renée csak a verboten szót érti. Becsukja az ablakot, leül az ágyára. Álmodozik. Nem álmodozik. Nem álmodozás ez, hanem elkülönülés az itteni világtól, amihez valójában semmi köze. Még gyakrabban a rögeszme győzelme. Artur Feuerbachra gondol. Mindig rá gondol. Akkor is rá gondol, ha nem gondol rá.

Tíz hete és hat napja várja. Jobban meggondolva már akkor is várta, amikor Artur még vele volt. Mintha ő nem lett volna teljesen jelen. Vagy mintha Artur már elment volna. Meghalt volna. A lelke legmélyén mindig is ott tátongó űr most már egy férfi nevét viseli. Artur Feuerbach egy űr, amit csak ő, Artur tudna kitölteni, elmebaj, amit csak ő tudna meggyógyítani, börtön, amelyből egyedül ő tudná kiszabadítani.

Artur Feuerbach. A neve olyan, mint egy dallam, amely nem ereszti, akaratlanul is az ajkára tolul. A szemébe tolul.

Ezt énekli, ezt okádja, ezt sírja.

Visszajön. Nem jön vissza. Életben marad, nem marad életben. Szereti őt, igazán szereti.

Írni kezd, megint egy levél, nem tudja, hányadik, csak a napokat számolja, a leveleket már nem, sem azokat, amiket elküldött, sem azokat, amiket összetépett. A tolla fut a papíron, pacát ejt, szétmaszatolja a hüvelykujjával, olyan, mint egy fekete könnycsepp, újra kell kezdeni, összegyűri a papirost, újat vesz elő.

Heim Hochland, Steinhöring, 1944. szeptember 2.

Lieber Artur,

Ma este csodás a naplementénk, ha láthatnád! Talán látod is. Vajon szép az idő ott, ahol te vagy, netán felhős az ég, esik, miközben nálunk süt a nap? Úgy érzem, az égbolt másik vége borul föléd, talán föl-föltekintesz rá, attól olyan szép az ég, és attól fáj annyira az én szívem.

Megint egy szép nap, itt minden békés, nem is hinnénk, hogy valahol dúl a háború! Én mégis folyton a háborúra gondolok, mert te ott vagy, és mivel szüntelenül rád gondolok, annyira veled vagyok, hogy itt a parkban is félek a golyóktól.

Ma este hús, uborkasaláta volt vacsorára, és a világ legjobb zöldséglevese! Igazán jól ellátnak minket. És most először ettem Kaiserschmarrnt (borzasztó nehezen tudom kiejteni ezt a szót!), kóstoltad már? Biztosan ismered ezt az édességet, azért is ízlett nekem annyira.

A napok olyan hosszúak, mai nap, tegnap, holnap, minden beleolvad a te szörnyű hiányodba, de igyekszem alkalmazkodni, és elfoglalni magam, amennyire csak tudom: apró háztartási munkák, tegnap este az egyik Schwester a kisgyermekek neveléséről tartott előadást (legalábbis azt hiszem – nem értettem mindent), és szerdán megint lesz egy Mutterschule, a nagyteremben hallgatunk rádió-előadást. Ma a következő szavakat tanultam: Pellkartoffeln, Gurkensalat, Buttermilch és Namensgeburg.

A nagy újság az, hogy holnap egy különleges ünnepség lesz az újszülöttek tiszteletére, amire Himmler is eljön! Namensgeburg,2 ez a neve az ünnepségnek. Majd megírom, milyen volt.

18 óra 30. Odakintről muzsika hallatszik, néptánc zenéje, nem különcködöm, én is kimegyek majd. A Heimben akad néhány csaknem vidám dolog is, szerelmem. De ha tudnám, hol vagy most, azt hiszem, azonnal hozzád rohannék.

Mindenütt a tiéd,

Deine Renée

Néha megrohanja az a szörnyű gondolat, hogy ezt a férfit, Artur Feuerbachot, alig ismeri, egyáltalán nem ismeri. Mégis mindenestül belé kapaszkodik, mint egy törött ágba.

Néha örül, hogy Artur nem ért franciául.

Hogy a levelei valószínűleg nem jutnak el hozzá.

18 óra 45. Öt körben hat-hat nő forog a füvön, az óramutató járásával egyező irányban. Talpuk neszezése átüt a harmonikaszón. Egy nádfonatú asztalkára helyezett lemezjátszóból szól a zene, hullámokban tör elő. Mintha a szél hordozná a hátán, vagy a szerkezet akasztgatná meg. Fémes sercegés. A fű meghajol a lépések alatt, harminc jobb láb, majd harminc bal láb összehangolt mozgása. Térdhajlítás, és bal, és jobb. Bal jobb bal. A kartonruhák követik a mozdulatokat. A lengedező szellő ereje épp csak akkora, mint egy lélegzeté, egy sóhajé.

Renée nem táncol. A terasz szélén ül, szétnyitott ujjait a meleg kőre fekteti, bő csíkos ruháját a térdére húzza. A sérült ujja lüktet. Nézi a láncot alkotó nőket, minden harmadik taktusra kecsesen meghajolnak, majd egymás után átbújnak a sorban elöl álló két táncos magasba emelt, összekulcsolt keze alatt. Mind ifjú vagy jövendő anya, egy kivételével, aki az ápolónők egyenruháját viseli. Barna házivászon ruha, fehér kötény, levette főkötőjét, s most látható súlyos kontya. Szőke, akár egy gyermek, magas, az orra finoman ívelt sasorr. Ő Schwester Helga, Renée ismeri, amikor érkezésekor az orvos megvizsgálta, ő jegyzetelt. Ő állította össze az aktáját, majd a szobájáig kísérte. Most mosolyog, arcát az ég felé fordítja. A mosoly kissé az arcára fagy, végtagjai lazán mozognak, és mintha inná a fényt. Renée szétmorzsol egy szál levendulát, az ujjai egész éjjel illatosak lesznek.

Helga

Schwester Helga feljegyzi egy iskolai füzetbe a dátumot, majd alá írja: Reichsführerünk ellátogat a Heimbe, a névadó ünnepségre! Töltőtollának vége kicsit megreszket az izgalomtól. Azután beragasztja a négybe hajtott programot, amelyet ő maga sokszorosított:

LEBENSBORN

HEIM HOCHLAND

Namensgebung am 3. September 1944

I. Bevezető zene – Schubert: Die Unvollendete

II.Bevezető beszéd

III.Haydn: Variationen über das Deutschlandlied

IV.A Reichsführer beszéde a névadó ünnepség jelentőségéről

V.A névadó ünnepség

VI.A hűség dala

Becsukja a füzetet, visszateszi íróasztala fiókjába.

A tükör előtt megigazítja a kontyát, a helyére dugdos egy kiszabadult szőke tincset, még néhány hajtűvel megerősíti a kontyot. Meghatott, párás tekintet. Nézi rossz fogait, amelyek csúffá teszik a mosolyát szép arcában. Fekete lyuk a hóban. Becsukja a száját. Ajkát feszesen összezárva mosolyog.

Egy éve van itt, és ez már a nyolcadik névadó ünnepség. Négy-hat hetenként van egy. A Reichsführer első alkalommal ünnepel velük. Helga szeret a Heimben dolgozni. Már csaknem el is felejtette az első munkahelye, a Heim Friesland rossz emlékét, ahová közvetlenül az iskola befejezése után került. Bár arról álmodozott, hogy egy műtőben fog dolgozni, abba a gyermekotthonba helyezték, ahol még nem volt Braune Schwester, s hiányolták a „barna nővért”. Amikor felajánlották neki, hogy csatlakozzék az NSV3 nővéri közösségéhez, egy percig sem habozott: ugyanazért a munkáért magasabb fizetés és nagyobb megbecsülés. És a Heim Friesland ráadásul közel volt az otthonához. Minden második vasárnap hazakerékpározhatott a szüleihez. Szóval az ajánlatot boldogan elfogadta. A csecsemőkkel való bánásba gyorsan beletanult, annál is inkább, mivel azt remélte, hogy hamarosan újabb lehetőségek nyílnak meg előtte. A teremben húsz ágy, többségben egészen kicsi, néhány hetes csecsemők, a legidősebbek is csak hat hónaposak. Megállás nélkül foglalkozni kellett velük. Ha az egyik rákezdte a bömbölést, mind rákezdte. De még mindig jobb volt itt, mint a fronton: az egyik ápolónő barátnője ott szolgált, és amióta a levelét elolvasta, Helga még jobban megbecsülte a saját munkahelyét.

Az újszülötteket jobban kedvelte, mint a „bentlakókat”. Sok köztük a leányanya, legalább a kétharmaduk az. Egyenlőségre törekedve mindannyiuk keresztneve elé oda kellett biggyeszteni a „Frau”-t. Ez azonban semmin sem változtatott: ötpercnyi beszélgetés után már felismerhetők voltak a férjezettek. Kivétel nélkül. Az SS-tisztek feleségei szívesen tárták fel magánéletük intim részleteit; szemérmetlen őszinteségük segített megkülönböztetni őket azoktól, akik csak kitaláltak egy mesét, akik azt állították, hogy férjnél vannak, de egy-egy részlet mindig elárulta őket, a gyűrű hiánya, vagy néha a félénkség.

De mind a tisztességes nőt játszotta, és bármilyen származásúak voltak is, valamennyi kispolgárként viselkedett. Mind férjezett szeretett volna lenni, vagy legalább menyasszony, még ha a gyermek apja családos ember volt is. A „vőlegény” rangja és presztízse átsugárzott rájuk. Tisztviselőnők, titkárnők, parasztlányok tábornoknénak, marsall-feleségnek adták ki magukat, és úgy gondolták, hogy ezen a címen minden kijár nekik. Olyanok is akadtak, akik hallgattak. De amiről nem beszéltek, az többnyire nem volt bevallható.

A Heimben mindenesetre őket is ugyanolyan jól ellátták, mint a törvényes feleségeket. És ugyanolyan jól, mint a Nyulak becsületrendjének tulajdonosait, amint Helga magában a Mutterkreuz, az Anyasági Kereszt birtokosait nevezte, akik ha négy gyermeket szültek, a bronz, ha hatot, az ezüst, ha pedig nyolcat, az arany fokozatot érdemelték ki. Nyilvánvalóan ez volt az oka, hogy ezek a lányanyák különlegesnek érezték magukat.

Helga azzal vigasztalódott, hogy legalább a törvénytelen gyermekkel terhes törvényes feleségeket nem fogadják az otthonban. A női hűtlenség a romlottság jele, jelentette ki az orvos. Viszont a férfiakat még a Reichsführer is hűtlenségre buzdította, s ő a saját bőrén tapasztalta meg ennek következményét: ez volt az oka, hogy kérelmezte áthelyezését a Heim Frieslandból.

A munkába gyorsan beleszokott, de az otthon igazgatóját, Untersturmführer Bachschneidert nem bírta elviselni. Amikor megérkezett, az igazgató e szavak kíséretében nyomta a kezébe az űrlapokat: „Maga jó felépítésű nő, még sincs gyermeke, ami helytelen. Ha nincs partnere, állok szolgálatára.” Nézte, amint kitölti az űrlapokat, úgy bámulta, hogy Helga keze remegett. És hát ez az ember mindenütt ott volt a Heimben; legalább kétnaponta mindenképp a szeme elé kellett kerülnie, fogadni a köszönését, és eltűrni a kelleténél hosszabbra nyúló mosolyát. Házas volt, két gyermek apja. Ekkor ő írt a felettesének, és kérte az áthelyezését. Bachschneiderről nem tett említést, kérelmét azzal indokolta, hogy nincs érzéke a csecsemőkhöz, és másutt hasznosabbá tudná tenni magát. És azután várt. A gondolattól, hogy a frontra vagy Berlinbe küldik, összeszorult a gyomra. De orvosasszisztensi állást kínáltak neki itt, Steinhöringben. Ez messzebb esett ugyan az otthonától, de a bajor vidéken volt; elfogadta.

Sosem bánta meg a döntését. Szeret dr. Ebner jobbkeze lenni, az iratait rendezni, átnézni a leveleit, válaszolni rájuk. És tudja, hogy a doktor megbecsüli a munkáját. Már az első nap kedvesen fogadta, és mindjárt elmondta neki, hogy vele egykorú lányai vannak. Megkérdezte, mik a tervei a jövőre nézve.

– Szeretem a munkámat, Herr Doktor.

– Hát családot akar-e, Schwester Helga?

– Igen, szeretnék férjhez menni, Herr Doktor. De vagy házasság, vagy semmi.

Nem akart olyan lenni, mint ezek a lányok itt. Soha nem is volt olyan. Még Mädel korában sem, amikor táboroztak, az esti szórakozáskor is távol tartotta magától a körülötte sündörgő fiúkat, és undorral nézte a kérészéletű kapcsolatba bonyolódott párocskákat.

S azután még hozzátette:

– Csak szerelemből megyek férjhez.

A doktor elmosolyodott:

– Hmmm. Maga ein braves Mädchen, egy tisztességes lány, Schwester Helga, és ez dicséretére válik. Végtelenül tisztelem érte. A baj csak az, hogy nem akad majd férj mindannyiuknak, sok fiatal embert elvesztettünk, s épp a legderekabbakat. De azért még anyává válhat, méghozzá a legjobb körülmények között. Épp ez az egyik oka annak, hogy létrehoztuk a Heimt.

Otthon érzi magát itt. Büszke arra, amit csinál, s a helyre is, ahol dolgozhat. Felveszi ruhája fölé patyolattiszta, gondosan kikeményített kötényét. Végignéz magán, ellenőrzi, hogy minden rendben van-e. Hogy megadja a kellő tiszteletet a Heimnek. Hogy megadja a kellő tiszteletet a Reichsführernek.

A társalgó. Az asztalokat már előkészítették a szertartás utáni kávézáshoz. Elrendezi a csészéket. Előcsarnok. Kiegyenesít egy szál rózsát az asztalon díszlő csokorban. Megigazgatja a terítőt és a párnát, ahová majd a gyerekeket helyezik. Kép, zászló, jelvények, minden a helyén van. Végighúzza az ujját a Führer-kép keretén, hogy ellenőrizze, nem poros-e. A Schwester-szoba. Szülőszoba. Minden tökéletes. Az íróasztalán nincs más, csak egy tolltartó és egy lámpa, minden mást a fiókokban tart; szereti a rendet. Fiatal kora ellenére dr. Ebner teljes bizalmát élvezi. Az orvos gyakrabban konzultál ővele, mint az Oberschwester Margot Hölzerrel, a főápolónővel, aki nem végzi mindig a legnagyobb gondossággal a munkáját. Helga egyszer rajtakapta, hogy nem fertőtleníti a műszereket. A bentlakók véleménye szerint türelmetlen és durva, s titokban kinevetik az ajka fölötti kis bajusza és a zsíros kefehaja miatt.

A csecsemők terme pillanatnyilag kihalt. Tizennégy ágy. Ma reggel az első dolog volt felmosni itt a padlót.

A szoptatószoba. Az anyák itt etetik, és teszik tisztába újszülöttjeiket. Az asztalon hosszú fehér ruhácskák halma, amiket a babák majd a szertartáskor viselnek. Az egyik babát már fel is öltöztették, anyja diadalmasan mutogatja a többieknek, nevet, a többi nő pedig versengve dicséri a kicsit. Helga az anya kezébe ad egy rongyot: „Vigyázat! Nehogy a ruhácska összepiszkolódjék!” Hol lehet ez a Schwester Margot, itt kellene lennie, hogy felügyelje az anyákat.

A helyiség egyik sarkában Frau Geertrui ül az alvó Jürgennel. Vörös, feldagadt szeme a fáradtságnál többről árulkodik. Hullámos gesztenyebarna haja fésületlen, hosszúkás arca soványnak mutatja, pupillája világosabb, mint a karikák a szeme körül. Izzad. Úgy izzad, ahogyan más sír, olyan, mintha odaföntről magára hagyták volna. Schwester Helga hozzálép, a homlokára teszi a kezét, nincs láza.

– Nem ébred föl – mondja Frau Geertrui. – A születése óta egyszer sem szopott.

Helga igyekszik megnyugtatni:

– Ez néha előfordul. Hamarosan éhes lesz, és behozza a lemaradást. – Próbál tréfálni: – Meglátja, épp a szertartás közben kér majd enni.

Frau Geertrui azonban, ahelyett hogy elmosolyodnék, még jobban elkeseredik. Még nem tud sírni. Néma zokogással magához szorítja az újszülöttet. Az ápolónő a fülébe súgja, hogy szülés után az anyák gyakran túlérzékenyek, mert a hormonszint hirtelen lecsökken, de uralkodnia kell magán, nem szabad kimutatnia, milyen rossz idegállapotban van. Azt már nem árulja el, hogy ha dr. Ebner vagy az Oberschwester tudomást szerez az állapotáról, az bekerül az értékelésébe, ami nem válik a javára. – Minden rendben lesz, Frau Geertrui.

De a fiatalasszonyból kitör a sírás, fedetlen mellére szorítja a gyermeket, aki nem ébred fel, nem iszik, pici ujjait a szájához szorítva egyre csak alszik. Az asszony úgy sír, mintha valaki meghalt volna, az ijesztő hangra a többiek mind odanéznek. Helga azt tanácsolja, hogy menjen a szobájába, és tegye rendbe magát, majd suttogva hozzáteszi:

– Itt nem szabad így sírnia. És másutt sem. – Átveszi Jürgent. – Fél óra múlva, még a szertartás előtt, visszaadom.

Ez olyasvalami, amit egy Schwester sohasem tesz; szokás szerint az anyák etetik, és teszik tisztába a kicsinyüket, pontosan meghatározott időben, napjában ötször. Frau Geertrui megtörten, könnyek közt elhagyja a szobát.

Alighogy kiment, Frau Hilde Helgához siet. Ő Frau Geertrui szobatársa, egy hatnapos kislány anyja. Úgy suttogja a Schwester fülébe, hogy mindenki hallja:

– Ez kibírhatatlan. Amióta megszült, Frau Geertrui nem hagyja abba a sírást. Csak sír, csak sír, rosszul viselte talán a szülést?

– Épp ellenkezőleg, Schwester Margot szerint Frau Geertrui igen bátran viselkedett.

– Nem lehet megmaradni mellette. Holnap újból kérelmezni fogom a külön szobát. Az én helyzetemben ezt nem tagadhatják meg.

Suttog, de mintha kiabálna, olyan ideges, hogy egészen kifullad, és kivörösödik. Helga elfojt egy türelmetlen mozdulatot. Ha egy-egy bentlakó a helyzetére hivatkozik, az vagy azt jelenti, hogy férjnél van, vagy azt, hogy a gyermek apja magas rangú személy. A legrosszabb, ha a kettő együtt jár. Holnap majd utánanéz, ki ez a nő.

– Amint maga is tudja, ez lehetetlen. De megértem a problémát, és ha a helyzet nem javul, említést teszek róla a doktor úrnak.

– Én magam beszélek vele, még ma.

És kacsázva távozik. Helga utánanéz: jócskán fölszedett magára, ez nem normális. Fel kell tüntetni a kartonján.

Jürgen mélyen alszik a karjában. A csecsemők mindig így alszanak születésük után, a hidegtől, a fénytől és a tüdejükbe hatoló oxigéntől kimerülten. Jürgen kiszabadította magát a kelméből, amibe bebugyolálták, és álmában apró, szaggatott mozdulatokat tesz ökölbe szorított kezecskéjével, mint egy vergődő kismadár. De szerencsére nem karmolta össze az arcát, amint az újszülöttek gyakorta teszik az első éjszakákon. A pelenkázóasztalon Helga újból becsomagolja, egy kicsit szorosabban. A baba nem ébred fel, álmában mosolyog. A csecsemőgondozás első szabálya után, ami a higiénia, és a harmadik előtt, ami a friss levegő, a második a nyugalom. A csecsemőknek mindenekelőtt nyugalomra és békességre van szükségük. Jürgen igen nyugodt babának tűnik. Helga megsimogatja az arcát. De a mozdulaton már idegesség érződik. A Reichsführer minden bizonnyal megérkezett már.

Tartalom

I. MENEDÉK

Renée

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Marek

II. FELBOLYDULT OTTHON

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Marek

Helga

Renée

Helga

III. VÉGSŐ MENEDÉK

Marek

Renée

Helga

Marek

Renée

Helga

Marek

Renée

Helga

Renée

Helga

Renée

Helga

Renée

Helga

Marek

Helga

Marek

Helga

Renée

Helga

Renée

Helga

Renée

EPILÓGUS

Válogatott bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 458 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License