A mű eredeti címe: The Night I Met Father Christmas

First published in Great Britain in 2028
by Simon and Schuster UK Ltd

Text copyright © Passion Projects Limited 2020

Illustrations copyright © Daniela Jaglenka Terrazzini

This book is copyright under the Berne Convention.

Fordította: Magyari Andrea

Daniela Jaglenka Terrazzini rajzaival

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-475-7 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztő: Szakonyi Csilla

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Jacksonnak, Harrisonnak
és Lanának

Első fejezet

Amikor kicsi voltam, az egyik barátom mondott egy nagy butaságot. Mégpedig azt, hogy Karácsony apó nem létezik.

– De akkor ki hozza a karácsonyi ajándékot? – csodálkoztam. Erre azonban a barátom sem tudta a választ.

– Nem tudom. Nekem a nővérem mondta, hogy nincs Karácsony apó.

– És akkor ki csúszik le a kémény belsejében, ki eszi meg a karácsonyi pitét, és issza meg a whiskey-t, amit Karácsony apónak kikészítünk? Ki vezeti a szánt?

A barátom hallgatott.

– Tudod, mit? – szólalt meg végül. – Igazad van. Nem is tudom, miért hoztam fel ezt az egészet. Na, akarsz golyózni?

Aznap este nem tudtam elaludni. A barátom ugyan alulmaradt a vitában, de bogarat ültetett a fülembe. Mi van, ha tényleg nem létezik Karácsony apó?

Ahogy közeledett a karácsony, egyre súlyosabb kérdések kavarogtak bennem: egyáltalán kicsoda Karácsony apó? Miért hoz ajándékot? Hogy tudja egyetlen éjszaka alatt mindet széthordani? És hogy kezdődött ez az egész?

Végül arra jutottam, egyetlen módon deríthetem ki az igazságot. Mégpedig úgy, ha találkozom Karácsony apóval. Szemtől szemben.

A tervemet persze titokban tartottam. A szüleim úgyis megpróbáltak volna lebeszélni, az ikerhúgaimat meg nem tudtam volna lerázni, pedig ehhez ők még kicsik voltak. Komoly küldetés előtt álltam, nem hagyhattam, hogy bármi is félrecsússzon.

Végül eljött a szenteste, én pedig lefeküdtem, mint aki aludni készül. A szüleim az ágyamnál álltak, hogy jóéjtpuszit adjanak.

– Tudod, milyen nap lesz holnap? – kérdezte csillogó szemmel az anyukám.

– Szerda – feleltem, mintha bizony nem tudnám, miről beszél.

Az anyukám erre az apukámra nézett, aki vállat vont.

– Úgy bizony, csillagom – erősített meg Anya, és továbbra is izgatottnak tűnt. – Szerda. De a lényeg, hogy karácsony napja.

– Ja, igen – tettettem magam közönyös hangon. – Valahogy nem nagyon izgat a karácsony.

– Hogyhogy? – csodálkozott apa. Olyan csalódottnak tűntek mindketten, hogy egy pillanatra összeszorult a szívem, amiért így félrevezetem őket.

– Hát, ha valaki odavan az ajándékért, a csokiért meg mindenféle édességért, az más – folytattam a színjátékot. – Én szívesebben oldok meg matekpéldákat, és közben komolyzenét hallgatok.

Nagyot ásítottam, hogy még jobban mutassam, mennyire nem érdekel az ünnep, aztán behunytam a szemem.

– Persze, drágám, ha neked ez okoz örömöt – felelt az anyukám, és látszott, hogy aggódik. Végül mindketten megpusziltak, lekapcsolták a lámpát, és lementek a földszintre.

Csukott szemmel feküdtem a sötétben, és hallgatóztam. Hallottam, ahogy a kishúgaim a maguk által kitalált nyelven csicseregnek a szobájukban. Ezt csak ők értették. Ha így társalogtak, kicsit mindig kirekesztve éreztem magam, de ma éjjel nem zavart, mert tudtam, hogy valami nagyon fontos dolog vár rám.

Végül aztán a testvéreim elcsendesedtek, a házunk pedig sötétbe borult. Még hallottam, hogy a szüleim halkan beszélgetnek a földszinten, de nemsokára elhallgattak, és a lépcsők nyikorgása jelezte, hogy ők is elmentek lefeküdni.

Tudtam, hogy előtte még benéznek hozzám, ezért úgy tettem, mint aki mélyen alszik.

– Jó éjt, kishaver – suttogta az apukám, és megigazította a fejem alatt a párnát, majd gyöngéden betakargatott. Aztán az anyukám parfümjének illatát éreztem, mikor lehajolt, hogy megpusziljon. Végül bezárult mögöttük az ajtó, és hallottam, hogy a hálószobába indulnak.

Csöndben feküdtem, és tovább hallgatóztam. Aztán, amikor már úgy éreztem, rettenetesen sok idő telt el, félig kinyitottam a szemem. Az éjjeliszekrényemen az óra háromnegyed tizenkettőt mutatott. Még soha életemben nem maradtam fent ilyen sokáig, és átfutott a fejemen, hogy amikor az óra elüti az éjfélt, talán én is kővé változom, mint az egyik mesében a gyerek.

Óvatosan kibújtam a paplan alól, majd felkeltem, és az ablakhoz settenkedtem. Az ablakpárkányt hó borította. A hold vékony sarlója fényesen világított. A szomszéd kertben, a behavazott füvön róka szaladt át. A sötétkék ég teli volt csillagokkal és apró felhőfoszlányokkal. Semmi sem moccant. Se hullócsillagot, se műholdat, de még egy árva gördülő bolygót sem lehetett látni. Rénszarvas húzta szánt meg főleg nem.

A behavazott füvön róka szaladt át.

Visszatipegtem az ágyamhoz. Két párnából meg a székem ülőpárnájából egy kis trónszerűséget építettem magamnak, hogy ülve nézhessem az égboltot. Ébren kellett maradnom, bármi áron. Meg akartam várni Karácsony apót.

Először a karácsonyi csengő hangját hallottam meg. Száncsengőre számítottam, hiszen a dalban is arról van szó, de ez inkább harang hangja volt, vagy kolompé, amilyet az Alpokban élő tehenek nyakába kötnek. Az ablakhoz szaladtam. Akárcsak korábban, az égen semmit sem láttam. A távolból azonban hallottam, hogy a kolomp elhallgat, majd újra megszólal, és egyre közelebbről szól. A szívem a torkomban dobogott. Végül, amikor már egész közelről jött a kolompolás, hatalmas csattanást hallottam, aztán csikorgást meg nyikorgást. A tető is belerázkódott. Mindig azt hittem, hogy Karácsony apó szép halkan érkezik. Hát jó nagyot tévedtem! Nem csoda, hogy inkább megvárta, amíg mindenki mélyen alszik.

Villámgyorsan magamra kaptam a fürdőköpenyemet, belecsúsztattam a lábam a papucsomba, felkaptam a plüssnyuszimat, és lerohantam a lépcsőn. Minden félelem nélkül futottam be a nappaliba, és megálltam a kandallónál. A kihűlt kandallóra korom hullott. Jön Karácsony apó!

Vagy legalábbis próbálkozik. A korom csak hullott és hullott, a kéményből pedig fojtott hangok hallatszottak, mintha valaki beszorult volna.

– Húúúú – morgott Karácsony apó. – Az ember azt hinné, legalább karácsony előtt kihívják a kéményseprőt, de hát erről itt szó sincs.

Aztán kiáltás és zuhanás hangja hallatszott, majd olyan zajoké, amelyek akkor kélnek, amikor valaki a kéményben ragad. Utána fészkelődés, motyogás és szuszogás hangja, végül aprócska alak pottyant le a pernyébe.

Mindig azt hittem, hogy Karácsony apó hatalmas; az előttem álló teremtményt azonban nyugodtan nevezhette az ember parányinak. Pocakos volt, de kövérnek nem lehetett nevezni. Divatjamúlt, zöld hímzéssel tarkított vörös bársonykabátot viselt, hozzá illő vörös bársonynadrággal meg sötétbarna bőrbakanccsal. Hegyes füle és fitos orra volt, göndör, fehér haja vörös bársonysapka alól kunkorodott ki. És akkor rájöttem valamire. Karácsony apó nem is ember! Hanem egy manó.

– Azta! – kiáltottam fel csodálkozva.

– Ha! – lepődött meg Karácsony apó is, és rémülten ugrott egyet, és ismét visszaesett a pernyébe, felborítva ezzel a kandallószerszámokat.

– Auu! – jajdult fel. – A bokám! Szerintem kificamodott.

– Bocsánat – mondtam bűntudatosan. – Nem akartalak megijeszteni. Mindjárt segítek.

Azzal megfogtam a karját, és talpra segítettem.

– Auu! – mondta megint. – Most nézd meg, így rá sem tudok állni! – siránkozott.

Tényleg úgy tűnt, hogy nagyon fáj a lába, úgyhogy a hónaljánál fogva felemeltem, és beültettem apa foteljába.

– Szervusz – nézett rám az élénk kék szemével, és próbálta összeszedni magát. – Én aaaa… a kéményfelügyelő vagyok! Az önkormányzat küldött, hogy ellenőrizzem ezt a kéményt. Úgyhogy megnéztem, rendben van, már itt sem vagyok. Köszönöm, hogy segítettél.

– Kéményfelügyelő? – mutattam a zsákjára, amiből egy doboz legó kandikált ki. – Biztos ez?

Karácsony apó erre gyorsan visszanyomta a legót a puttonyába.

– Ja, ez? – nézett rám dacosan. – A legóm. Mér’, baj? Egy csomó felnőtt legózik.

– Nem tudsz átverni – ráztam meg a fejem. – Tudom ám, hogy ki vagy.

– Tényleg?

– Hát persze – feleltem, és próbáltam megőrizni a hidegvéremet. Nem volt könnyű, hiszen mégiscsak egy világsztár állt előttem. – Mindenki tudja. Te vagy Karácsony apó. A gyerekek minden évben megírják a kívánságlistájukat, hogy mit szeretnének karácsonyra, és elküldik neked az Északi-sarkra. Ott van a műhelyed, ahol a manóid az ajándékokat készítik, és…

– Na, ácsi, ácsi! – tiltakozott Karácsony apó. – Azok nem a manóim, hanem az alkalmazottaim. Saját elhatározásukból dolgoznak nekem.

– Na látod! – tapsoltam egyet örömömben. – Ugye, hogy te vagy Karácsony apó!

– Ja. – A manó kénytelen volt beismerni, hogy rajtakaptam.

– Elmondjam, mit tudok még rólad? – folytattam.

– Gondolom, akkor is elmondod, ha nemet válaszolok.

– Szóval szentestén telerakod a szánodat az ajándékokkal, és a kilenc rénszarvasod, Pompás és Táncos, Ágas és Villám, Üstökös és Íjas, Táltos és Csillag, na meg Rudolf, a piros orrú, átrepülnek veled a felhőkön.

– Folytasd! – kérte Karácsony apó.

– Minden háztetőn leszállsz, aztán leereszkedsz a kéményen át, és a karácsonyfa alá csempészed az ajándékot. Mint ahogy most is akartad. Úgyhogy csakis te lehetsz Karácsony apó.

– Hát ez lehetséges… – morfondírozott. – Nagyon is lehetséges. – Aztán hosszan hallgatott, majd mélyen a szemembe nézett. – Igazad van.

Aztán elmosolyodott, és ekkor mintha valaki erős reflektorlámpát kapcsolt volna fel. A szeme kedvesen csillogott, engem pedig hullámokban öntött el a boldogság, mint a fürdőkádban egy kis játék hajót a finom, meleg víz. Minden kétségem elmúlt. Karácsony apó létezik, és itt van nálunk!

– Te biztos Jackson vagy – szólalt meg végül. – De miért nem alszol ilyen későn? Már senki sincs ébren.

– Mert vártalak – adtam tudtára. – Nagyon fontos dolgot akarok kérdezni tőled. Szabad?

– Mondjad! – bólintott Karácsony apó.

– Te ki vagy? – tettem fel a kérdésemet.

– Hogy ki vagyok? – értetlenkedett Karácsony apó.

– Hogy kezdődött ez az egész? Hogy lett belőled Karácsony apó?

Karácsony apó bólintott, és mintha tetszett volna neki a kíváncsiságom. – Tényleg érdekel? – mosolygott rám megint.

– Rettenetesen! – feleltem.

– De dupla tuti biztos? – faggatott tovább Karácsony apó. – Lehet, hogy egyáltalán nem olyan történet, mint amilyenre számítasz.

– Ez minden jó történetre jellemző – feleltem.

– Ez igaz – bólintott Karácsony apó. – Nagyon is igaz. – Aztán a kabátzsebébe nyúlt, és előhúzott belőle egy ezüstórát. – Végül is egész jól állok időben, úgyhogy… – Megint mélyen a szemembe nézett. – Mivel nagyon jó fiú voltál, akár gyorsan el is mesélhetem neked.

– Az szuper lenne! – lelkendeztem.

Egy dolgot még el kell mondanom magamról. Szokatlanul éles emlékezetem van. Nemcsak dátumokra emlékszem, de minden egyes étkezésre is – hogy például három hete, szerdán fél egykor sajtos szendvicset ettem ebédre, de savanyú uborka helyett ezúttal mustárral. Vagyis ha valaki elmond nekem egy történetet, azt szó szerint vissza tudom mondani, akármikor.

Úgyhogy amikor most azt mondom, hogy ezt a történetet Karácsony apó mesélte nekem, akkor nyugodtan vehetitek úgy, mintha nektek magatoknak mesélte volna.

Második fejezet

Egyszer volt, hol nem volt egy város, az Északi-sark közelében. Itt laktak a manók. Emberemlékezet óta majdnem mind a város cipőgyárában dolgoztak, amelyet a híres manóvállalkozó, Grimm Grimmson alapított, szinte a semmiből.

Mint azt biztosan tudjátok, a manók szuper cipőkészítők. Kizárólag a legpuhább bőrt használják, és saját kezükkel szabják és varrják a cipőket. Sőt mi több, a csodákban is járatosak, így a vásárlók, akik megvették a cipőt, kivétel nélkül mind azt tapasztalták, hogy olyan, mintha egyenesen rájuk szabták volna.

Évszázadokon át nem akadt suszter, aki csak tizedannyira jó cipőt tudott volna készíteni, mint a manók, így Grimm Grimmsonnak senkivel sem kellett felvennie a versenyt. Az emberek azonban gépeket találtak fel, amelyek csaknem olyan gyorsan elkészítettek egy pár cipőt, mint a manók. Persze ezek a cipők nem feltétlenül illettek tökéletesen annak a lábára, aki felpróbálta, de legalább olcsón adták őket, így az emberek akkor is megvették, ha nyomta a tyúkszemüket.

Szép lassan aztán el is felejtették a manók által készített cipőket, és már csak azokért tolakodtak, amelyeket a gépsor gyártott. Grimm Grimmson pedig kénytelen volt belátni, hogy a gyár üzemeltetése már többe kerül, mint amennyit a cipők eladása hoz, így aztán felháborító módon egyik éjjel fogta magát, és elhagyta a várost, s csak a nyugdíjas éveire gyűjtött kis pénzt vitte magával.

Így a cipőgyári manók egyik napról a másikra munka nélkül maradtak. Nem tudták miből eltartani a családjukat, és mivel semmi máshoz nem értettek, a szívük is egyre nehezebb lett. Végül kétfajta manó maradt a városban: a szegény meg a gazdag. És itt lép be a történetünkbe a főszereplő, Karácsony Torvil.

Torvil kétségtelenül a leggazdagabb manók közül való volt. Mivel az övé volt a város egyetlen játékboltja, eleve jó sok pénzt keresett. De míg a többiek szívesen osztották meg a családjukkal meg a barátaikkal, amijük volt, Torvil inkább az egész vagyonát megtartotta magának.

Ez persze nem is volt olyan nehéz, hiszen nem volt családja, meg barátai sem.

Árvaházban nőtt fel, a szüleit soha nem ismerte, és soha, senki nem szerette igazán, minthogy ő sem szeretett soha senkit. Történetünk kezdetén 506 éves volt, vagyis jóval túl járt már azon a koron, amikor a manók általában letelepednek, és családot alapítanak. Ő még mindig egyedül volt.

(A manók általában tízszer annyi ideig élnek, mint az emberek. Tízéves korukig csecsemőnek, harmincig totyogósnak számítanak, százhúsz évesen lépik át a gyermekkor határát, a kétszázas éveikben kamaszoknak számítanak, és 303 évesen válnak felnőtté.)

Nem mintha Torvil bánta volna, hogy egyedül maradt. A pénz, ahogy azt megtapasztalta, könnyen pótolja az életben az emberek hiányát. És ami a legjobb benne, hogy mindig lehet rá számítani. Ha az ember reggeli után megszámolja a pénzét, biztos lehet benne, hogy ebéd után is ugyanannyit talál, amikor újra megszámolja, sőt, a vacsora utáni számlálásnál sem különbözik az összeg, és ugyanannyi lesz lefekvéskor is, amikor újra ellenőrzi. Az emberek jönnek-mennek az életben, de a pénz örök. Csak arra kell vigyázni, hogy ne költsünk belőle.

Nem mintha Torvil szeretett volna költekezni. Mondjuk ki feketén-fehéren: Torvil zsugori volt. Ha egy manó bement az üzletébe, hogy a kisfiának vagy kislányának születésnapi ajándékot válasszon, de nem volt annyi pénze, hogy a minőségibb darabokat megengedhette volna magának, Torvil soha nem sietett a segítségére: az árat nem engedte lejjebb, de még egy csomag Csillagok háborúja kártyát sem csúsztatott titokban a manó zsákjába.

– Karácsony úr, legyen kicsit könyörületes! – kérlelték olykor a vásárlók, Torvil azonban mindig ugyanazt válaszolta: – Könyörületességgel, kérem, nem tudom fizetni a számláimat!

Az ember azt gondolná, hogy ilyen vezetéknévvel Torvil biztos imádta a karácsonyt, de bizony nem így volt. Egyáltalán nem szerette. Sőt, egyenesen gyűlölte. Hiszen minden karácsonyt, amelyre csak vissza tudott emlékezni, egyedül töltött az üres, hideg házában, mivel se barátja, se családja nem volt. Karácsonyi dalok szóba sem jöhettek, nem beszélve ajándékokról. Így hát minden, amit a többiek szerettek a karácsonyban, Torvilnak egyenesen az agyára ment: a karácsonyfák, az adventi naptárak, az, hogy ilyenkor mindenki kedvesebb a másikhoz a közösségi szánkójáraton. Ettől az egésztől határozottan rossz kedve lett.

Egyedül azt szerette az ünnepi időszakban, hogy ilyenkor még több pénzt kereshetett. Torvil ugyanis – még elmondani is szégyen! – karácsony környékén, amikor minden manó a fogához verte a garast, hogy ajándékokat tudjon venni, jól megemelte az árakat. És mivel neki volt egyedül játékboltja az egész városban, a manók kénytelenek voltak kifizetni a magasabb árakat. Így azok a manógyerekek, akiknek a szülei nem voltak túl tehetősek, kevesebb ajándékot kaphattak. Azok pedig, akiknek a szülei nagyon szegények voltak, sajnos egyáltalán nem kaptak semmit.

Talán minden így maradt volna az idők végezetéig, ha nem történik valami. Olyasmi, ami aztán Torvil életét gyökeresen megváltoztatta. És amitől, ahogy azt mindjárt elmesélem, te is másképp éled már az életet.

Harmadik fejezet

Atél közepe különleges időszak az Északi-sarkon. Ha oda látogatsz – és nagyon ajánlom, hogy ne hagyd ki ezt az élményt –, magad is látni fogod. Ugyanis a nap itt december elejétől január végéig nem kel fel. Egész nap sötét van, kivéve délben, amikor viszont varázslatos dolog történik. Az ég pár percre a kék legszebb árnyalatában tündöklik. Alig van szebb látvány a világon ennél; maguk a manók úgy hívják: „a kék pillanat”.

Ahogy közeledik a karácsony, a kék pillanat egyre kurtább lesz, míg végül egy héttel az ünnep előtt hirtelen eltűnik. Képzeld csak el! Hét napon és hét éjszakán át koromfekete az ég, és mindenki csak reméli, hogy újra látja majd a fényt. Aztán, mintegy varázsszóra, karácsonykor a kék pillanat visszatér.

Egy egész heti sötétség nagyon megüli ám az ember lelkét, mondhatni, agyonnyomja. Így aztán a manók nagyon is okos dolgot eszeltek ki: ahelyett, hogy otthon ültek volna, azon keseregve, talán soha többé nem látják a napot, ünnepeltek. A karácsonyt megelőző egy hét tele lett vidámsággal, a legjobb mulatság pedig a szenteste volt.

Mindenki felvette a legszebb vörös bársonyöltözékét, különleges, mézbor nevű itókát fogyasztott, és nagyon jól mulatott.