Fordította

Nagy M. Boldizsár

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elizabeth Hart: Red As Royal Blood

HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins

Publishers, 195 Broadway, New York, NY 10007

Published by arrangement with Rights People, London

Copyright © 2025 by Alloy Entertainment, LLC and Elizabeth Hart

All rights reserved. Manufactured in Harrisonburg, VA,

United States of America.

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotók © Shutterstock

MINDEN NŐNEK, AKINEK LÁTHATATLAN,
KEMÉNY MUNKÁJÁT NEM BECSÜLI A VILÁG.

ÉN LÁTLAK BENNETEKET.

EGY

Egy papírfecni csusszan be az ajtó alatti résen, épp amikor az utolsó, csonkig égett gyertyám lángja pislákolni kezd.

Becsukom a könyvet, és az ajtóhoz sietek, a kőpadló kifejezetten hideg a talpam alatt. Egyetlenegy szó áll a papíron, elmaszatolódott kézírással: istálló. Ahogy elolvasom, a gyertya el is alszik.

Vigyorogva lekapom magamról a hosszú, gyapjú hálóingemet, és felveszem helyette a szürke szolgálólányruhámat. A mozdulatot annyira megszoktam, hogy pár másodperc múlva már a kötény madzagját is megkötöttem a derekamon. Aztán tapogatózva megkeresem a könyvet, amit… nos, fogalmazzunk úgy, hogy kölcsönvettem a királyi könyvtárból, és becsúsztatom a párnám alá. Utána felhúzom a munkához használt csizmámat, és elindulok az istállóhoz. A legkitartóbb csillagok még látszanak az égen, pedig lassan már hajnalodik, és örülök, hogy a folyó felől áramló szél még magával hozza a késő nyár melegét.

Amikor a hatalmas, fehérre meszelt istállóajtókhoz érek, valaki hirtelen megragad, és egy sötétebb zugba ránt.

Felsikkantok, és már nyúlnék a kötényzsebembe, de amikor meghallom a mély, ismerős kuncogást a hátam mögött, elengedem a kést.

– Rowan!

– Sajnálom! – mondja, bár szerintem hazudik. – Majdnem lebuktattál bennünket! – Amikor felé fordulok, sürgetőn folytatja: – Gyere!

Maga után ráncigál az istálló oldala mentén, le a hátsó kis ajtóhoz.

Az üres bokszban egy gyertyán akad meg a tekintetem, amit Rowan a frissen felsöpört padlón helyezett el gondosan. Mellette, a pislákoló fényben egy csiszolt, fából készült sakktábla pihen.

Felcsillan a szemem. Átóvakodom a boksz túlsó felére, és leülök a fekete bábuk mögé.

– Csak egy órám van munkakezdésig.

Nem ez lesz az első éjszaka, hogy egyáltalán nem alszom az olvasás és a Rowannel való találkozás miatt.

– Az bőven elég lesz ahhoz, hogy megverjelek – vágja rá, majd leereszkedik a padlóra az elefántcsont bábuk mögé.

A ritka fényben is tisztán látom őt: kócos, szőke haját, az állát borító sötét borostát, telt ajkait, amelyek kihívó mosolyra görbülnek. És persze a szemét, azt a ragyogó, kék szemet, amire Mellie azt szokta mondani, „az ördög incselkedése”, de számomra mindig is ártalmatlannak tűnt. Ha a királyi család valamelyik tagja egy szolgálólánnyal barátkozik, az nem lehet olyan rossz ember.

A ruhája gyűrött, nyitott inge szabadon hagyja a nyakát, amitől akár slamposnak is tűnhetne, de inkább valami rendezetlen bájt kölcsönöz neki. Nyilvánvaló, hogy fenn volt – vagy legalábbis elfoglalt volt – egész éjjel.

– Szóval – kérdem felhúzott szemöldökkel –, ööö… te mégis mit csináltál? Mert az egyértelmű, hogy semmit nem aludtál.

Rowan a tábla fölé hajol, első lépését fontolgatja, de nem válaszol. A füle viszont rózsaszínbe borul.

– Szégyentelen.

Megvonja a vállát.

– Mit tehetnék? Cedric elvan a maga világában, Belle alig beszél velem, Asher folyton a gárda parancsnokságával vagy más, ostoba feladattal van elfoglalva, amit apánk rábízott, Sorren pedig…

Hirtelen elhallgat. De tudom, mit akart mondani.

Sorren pedig halott.

Hat hónap telt el azóta, hogy Sorren herceg lezuhant – vagy ha a szóbeszéd igaz: leugrott – az Öregtoronyból. Fáj a szívem Rowanért. Nem álltak túl közel egymáshoz – Sorren mint örökös a királyság ügyeinek tanulmányozásával volt elfoglalva –, de Rowan felnézett rá.

Ahogy mindenki más is.

Sorren herceg Lumaria birodalmának népszerű aranyifja volt: jóképű, magabiztos, jószívű. Halála megrázta az egész országot, és ez csak még inkább megnehezítette Rowan dolgát. Nemcsak a saját gyászával kellett megküzdenie, hanem mindenki máséval is. És az sem segített, hogy annyira hasonlítottak – legalábbis külsőre. Rowan azt mondta, a tragédiát követően egy ideig nem bírt tükörbe nézni sem.

Megejtem az első lépésemet a táblán, és felteszem a kérdést:

– Hogy érzi magát a király?

Octavius királyt alig látták Sorren halála óta. Senki sem tudja pontosan, mi a baja, de Sorren halála nyilvánvalóan megviselte.

– Napok óta nem beszéltem már vele. Nem akar látogatókat fogadni – feleli Rowan, és lép egy gyaloggal. – De remélem, gyűjti az erejét, mert tegnap újabb tüntetés volt. Valamit reagálnia kell.

– Azt hittem, Asher herceg katonákat küldött…

Rowan beletúr a hajába.

– Igen, de apánk jóváhagyása nélkül ennyit tehetett csak. És különben is, valóban a katonák jelentenék a megoldást? Nem szeretnénk, ha tényleges erőszakra kerülne sor. A tüntetések eddig békések voltak… ha a katonák rátámadnának az emberekre, az katasztrófához vezetne. Szerintem… nos, igazából mindegy is, én mit gondolok. – Hirtelen elkomorul az arca. – Mintha bárkit is érdekelne. Asher, természetesen, erőszakot akar.

– Mostanában különösen erre van hangolódva – jegyzem meg, nem is titkolva az ellenszenvemet. Sorren halála óta Asher egyre dühösebb, ingerlékenyebb, türelmetlenebb lett. Elbocsátotta legalább három inasát és a jegyesének két szolgálólányát is. Folyton katonákat küld gyakorlatozni vagy épp a tüntetők megfélemlítésére. Pedig nem mindig volt ilyen. Nem is értem, miért bánt ennyire, hogy megváltozott. Mintha bármi közöm volna hozzá.

Rowan a szemét forgatja. Ő bezzeg semmit sem változott. Mindig is melegszívű, élénk és csintalan volt. Az a fajta herceg, aki gyerekként tréfát űzött a dajkájából, és titokban kiszökött, hogy a lovászfiúktól tanuljon kártyázni.

– Ruby – fordul hozzám szemrehányóan. – Nem azért szöktettelek ki a kastélyból, hogy politikáról beszélgessünk. Ne legyél már te is ilyen unalmas!

– Bocsánat, de én magam szöktem ki a kastélyból.

A keze a bástyája fölött lebeg.

– Jó, ez igaz. A ravaszságodat mindig is nagyon kedveltem. De abban is meg kell húzni valahol a határt.

– Az a madár hibája volt, nem az enyém, és ezt te is jól tudod.

Felnevet.

Öt-hat évvel ezelőtt egy bagoly a kastélykert szélén álló fának repült – és én történetesen épp azon a fán rejtőztem. Amikor felsikoltottam, és elvesztettem az egyensúlyomat, egyenesen Rowan lába elé zuhantam. Így derült ki, hogy kémkedem utána. Megtorlás helyett arra kért, hogy szerezzek neki a konyhából egy újabb adaggal Mellie híres barackos pitéjéből.

A bűnözői pályafutásom rövid életű volt, de a barátságunk megmaradt.

– Szóval ezúttal melyik könyv miatt nem aludtál semmit az éjjel? – kérdezi. – Anyám valamelyik szerelmes regénye tartott ébren?

Megrázom a fejem, és azt kívánom, bárcsak kiengedhetném a hajam, hogy elrejtse az arcom pírját. Bánom, hogy egyszer elmondtam neki, milyen könyvet találtam a könyvtár poros sarkában, a királyné régi naplói között. Szerelmes regénynek nevezni túlzottan is elnéző lenne. Sosem olvastam, sem előtte, sem azóta, semmi olyat, ami ennyire… nyílt lett volna. Rowan természetesen követelte, hogy adjam oda neki, ahelyett, hogy visszavinném a könyvtárba. Semmi kétségem afelől, hogy hasznát vette annak, amit ott tanult.

Mielőtt tovább ugrathatna, elmesélem neki, milyen könyvet olvastam, mielőtt találkoztunk: egy elveszett hercegnőről szól, aki próbálja megállítani a gonosz királynőt, aki elrabolta a királyságát. És miközben én előadom neki a történetet, játszunk tovább, a nap első sugarai hamarosan benyúlnak az istállóba, én pedig feldöntöm a királyát.

– Na jó, elég volt – mondja Rowan. – Többet nem játszom veled. Túl okos vagy.

Elmosolyodom.

– Szóval ezúttal tényleg elismered a vereséget? Nem próbálod azzal magyarázni, hogy csak „hagytál nyerni”, vagy hogy a Nagy Áruló szelleme mozgatta a kezed?

Hátradől a tömör földpadlón, és kinyújtózik, két kezét a feje mögé fűzi.

– Lassan itt a reggel. Miért vakít ennyire a nap? – nyög fel.

Felállok.

– Menj, aludj egy kicsit! Valakinek dolgoznia is kell.

Ahogy elhaladok mellette, megragadja a bokámat.

– Vigyázz, nehogy valamelyik gonosz királynő elraboljon!

– Hát, akkor reméljük, hogy az anyád nem talál ránk! – vágok vissza.

Felnevet.

– Te most gonosznak nevezted anyámat? – Mielőtt bármit reagálhatnék, kuncogva hozzáteszi: – Igazából jogos. Tegnap is arra kényszerített, hogy kisbabákat csókolgassak, tudtad? Igazi kisbabákat, Ruby. Valami külföldi méltóság gyerekei voltak. Undorító kis lények, csupa nyál a képük.

A lumariai királyi család tagjainak kevés dolog van megtiltva, de Narissa királyné olykor mégis olyasmire kényszeríti Rowant, amit ő büntetésnek nevez: az udvari kötelességekre.

Ó, micsoda borzalom lehet!

Teátrálisan összerezzen, térdével felborítja a sakkbábukat.

– Csitt! – intem le. – Nem csak a királynétól kell tartanunk. Ha az istállómester még egyszer rajtakap, azt mondta, a szokásos feladataimon túl ki kell majd takarítanom a bokszokat is.

Amihez semmi kedvem nincs egy ébren töltött éjszaka után. Mondjuk, máskor sem.

Rowan komoly tekintettel néz rám. Jól tudja, hogy én kockáztatok többet kettőnk közül. Narissa királyné legfeljebb rácsapna a kezére, vagy arra kényszeríthetné, hogy csókoljon meg egy újabb kisbabát, de nem kerülne veszélybe a megélhetése.

Halkan elbúcsúzunk egymástól, aztán az istálló ajtajához sietek, hogy kislisszoljak. Sokkal világosabb van – és jóval későbbre jár –, mint gondoltam. A francba!

A konyhakert felé veszem az irányt, az a legrövidebb út a személyzeti bejárathoz, és ha szerencsém van, még reggelizni is lesz időm, mielőtt elkezdem a munkát.

Ahogy azonban közelebb érek, a gyomrom összeszorul. A kapu résnyire nyitva áll. Ez csak egyet jelenthet…

Berohanok az udvarra, de már késő.

Mindent vér borít.

TARTALOM

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 599 815 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

Meddon – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Sofia Sans Extra Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License