Deanna Raybourn: Killers of a Certain Age

Copyright © 2022 by Raybourn Creative LLC.

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Deanna Raybourn: Killers of a Certain Age

BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2022

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 196 0

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Designer: Tatjana Jovic

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Tót Barbara, Balázs Piroska

Tördelő: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller, kémtörténet

P.-nek. Igazad volt. Képes vagyok rá.
És megcsináltam.

„[Nekem] a telek sora bölcsességet hozott.”

Beowulf

(Nagy Andrea és Tótfalusi István fordítása)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A dátumok egy része félrevezető; a nevek egy része kitalált. Ezzel nem az ártatlanokat kívánom védeni, hanem a bűnösöket. Ez hamarosan amúgy is világossá válik majd.

ELSŐ FEJEZET

1979. NOVEMBER

– Anyám mindig azt mondta, hogy nincs annál közönségesebb, mint ha az ember felszaladt szemű harisnyában mászkál – méregette Helen rosszallóan Billie lábát.

Billie csak a szemét forgatta.

– Helen, gyilkosságra készülünk, nem bálterembe.

– Ez nem gyilkosság lesz – javította ki Helen. – Hanem merénylet. És igazán megpróbálhatnál elfogadhatóan kinézni. Egyébként is, el kell hitetnünk magunkról, hogy stewardessek vagyunk, és egy stewardess soha nem mutatkozna felszaladt szemű harisnyában.

Elővett egy ismerős műanyag tojást.

– Hoztam tartalékot. Kérlek, öltözz át, még van időnk. Addig felteszem a kávét.

A szem csak olyan rövid szakaszon szaladt fel a harisnyán, hogy Helenen kívül senkinek nem tűnt volna fel. Billie már tiltakozásra nyitotta volna a száját, de amikor észrevette, mennyire megfeszül Helen álla, becsukta. Helen idegességében mindig a részletekre koncentrált, kifejezetten kereste az aggodalomra okot adó dolgokat. Billie arra jutott, hogy mindenki jobban jár, ha egy szakadt harisnyával foglalkozik, mint ha azt a csilliárd egyéb eshetőséget venné számba, amin félrecsúszhat az első küldetésük.

– Mary Alice a kávéfelelős. Te nézz rá inkább Natre – kapta ki Helen kezéből a tojást. Éppenhogy csak annyi időre ugrott be a mosdóba, hogy átvegye a harisnyáját. A küszöbön kilépve meghallotta, miről folyik a beszélgetés a pilótafülkében. Már megint filmekről – milyen meglepő. Amikor nem azt latolgatták, mekkora eséllyel juthatnának be Goldie Hawn ágyába, Gilchrist és Sweeney filmes idézetekkel próbálta túllicitálni egymást.

– „A szarvast egyetlen lövéssel kell leteríteni. Mindig is mondtam, de soha nem hallgatnak rám.” – A pilóta megvárta, amíg a másodpilótája pár pillanatra abbahagyja a felszállás előtti ellenőrző protokollt, és tekintetét felfelé fordítva elgondolkozik.

– Gyalog galopp? – kérdezte végül.

A pilóta frusztrált arcot vágott.

– Jézusom, Sweeney, dehogy a Gyalog galopp! Szerinted ez az idézet vicces?

Sweeney vállat vont.

– Akár az is lehetne.

A folyosó felé fordult.

– Szoknyás! – kiáltott ki.

Billie a pilótafülke ajtajába lépett.

– Igen, Sweeney? – kérdezte.

A másodpilóta oldalra húzta a száját, és a legjobb képességei szerint utánozva Bogartot, tetőtől talpig végigmérte.

– Csak egy hajszálon múlt, hogy gyönyörű legyen, de a hangja kárpótolta az embert. Mély volt, és rekedtes, az a fajta hang, ami tisztán kéri a whiskyt, majd azt mondja a pultosnak, hogy tartsa meg az aprót.

– Ez nem rémlik A máltai sólyomból – válaszolta Billie.

A férfi felháborodott arcot vágott.

– Ezt én találtam ki! Ne már, remek Sam Spade lenne belőlem!

– Azért egyelőre még ne válts szakmát. Miért hívtatok?

Sweeney elismételte az idézetet.

– Ez melyik filmben volt? Vance az előbb sütötte el, és amikor nem ismertem fel, úgy nézett rám, mintha felpofoztam volna a nagyanyját.

– A szarvasvadászból – közölte Billie Sweeney-vel. Majd a pilótára mutatott. – A következő pedig A keresztapából lesz.

A pilóta elvigyorodott.

– Ezt meg honnan tudtad?

– Minden második idézeted A keresztapából van – válaszolta a lány. A pilóta pedig elismerően csóválta a fejét.

Billie tökéletesen nézett ki ropogósra keményített, ránctalan egyenruhájától kezdve egészen a nett francia kontyba csavart sötétszőke, egyenes szálú hajáig. A keze nem remegett, és a tekintete is nyugodt maradt. De izgult – vagy lelkes volt. Valami lüktetett a bőre alatt, Vance szinte érezte a szagát. És a feladatának tartotta, hogy megnyugtassa a lányt.

– Menni fog, Billie – mondta csendesen. – Te is, a többiek is értitek a dolgotokat. Különben nem ti kaptátok volna ezt a melót.

A lány elmosolyodott.

– Kösz, Gilchrist.

A férfi vállat vont.

– A kiképzésetek alatt rengeteget piszkáltalak titeket, de mind a négyen rendben lesztek… feltéve, hogy ezt a napot túlélitek – tette hozzá szívtelen vigyorral.

– Ez megnyugtató – felelte Billie, mire Sweeney elnevette magát.

– Csak koncentráljatok a küldetésre, és nem lesz semmi baj – biztosította Gilchrist. – Sweeney és én azzal fogunk foglalkozni, hogy egyenesben tartsuk a gépet. Úgyhogy ti, lányok csak magatokra számíthattok majd ott hátul, kivéve, ha tényleg beüt a krach.

Ám az arckifejezése azt sugallta, hogy ez utóbbit nem tartja kívánatosnak; úgyhogy Billie megfogadta, hogy előbb vágja fel valakinek az ereit egy iratkapoccsal, mint hogy segítséget kérjen Gilchristtől.

– Vettem – válaszolta. A pilóta még nézte pár pillanatig, de a keze a kapcsolókon és a karokon járt, ahogy a felszállás előtti utolsó ellenőrzéseket végezte. Lazán dolgozott, olyan könnyedén, mint egy sportoló, aki annyit edzett és gyakorolt korábban, hogy már nincs más dolga, mint pályára lépni.

Sweeney megbökte Billie-t, hogy felhívja magára a figyelmét.

– Mondd meg a barnának, hogy ha ezzel végeztünk, meghívnám egy italra.

– Ismered a szabályokat. Nem keverjük a magánéletet a munkával – emlékeztette Gilchrist.

Sweeney olyan hangot adott, mint egy sebzett kiskutya.

– Te könnyen beszélsz. Neked ott van Anthea. – A név három szótagját erősen elhúzva ejtette ki. – Aaaaan-tééééé-aaaa – ismételte meg elnyújtott orrhangon.

– Van állandó barátnőd? Ez igen – mondta Billie a pilótának.

A férfi lehúzta az árnyékolót, és egy fényképet mutatott. A fotón a lány komolyan, tágra nyílt szemmel nézett a kamerába. Ugyanolyan sötét, hullámos haja volt, mint Jackie O-nak.

– Csinos – jegyezte meg Billie.

– És gazdaaaaag – tette hozzá Sweeney duzzogó hangon.

– Neked meg mi a bajod, Sweeney? – kérdezte a lány.

– Természetesen féltékeny vagyok. Őt egy gazdag, csinos elsőbálozó várja, én pedig csak a nyálamat csorgathatom arra a kis göndör barnára odakint.

– A kis barnának neve is van – torkolta le Billie. – Natalie.

– A leendő Mrs. Charles McSween – jelentette ki Sweeney ünnepélyesen. – Legalábbis a következő hétvége erejéig.

Figyelmeztetően felemelte a kezét.

– És nehogy azt mondjátok, hogy ez tilos! Az csak még izgalmasabbá teszi a dolgot. Szinte kihívásnak érzem, hogy el merem-e hívni randira.

Billie az egyik pilótáról a másikra nézett.

– Meglep, hogy nem Helent üldözitek a szerelmetekkel – jegyezte meg. – Ő a legcsinosabb közülünk.

Mindkét férfi vállat vont.

– Igen, tényleg csinos – értett egyet Gilchrist. – Sőt egyenesen gyönyörű. De az a típus, amit a kanadaiak winnipegi télnek neveznek.

– Winnipegi tél?

– Természetes szépség, de lefagyasztja a tökét annak, aki elég hülye ahhoz, hogy levetkőzzön a közelében – magyarázta Sweeney. Majd tapasztalt pillantással végigmérte Billie-t. – Te viszont persze…

Billie felemelte a kezét.

– Hagyjuk. Nem akarom tudni. Már fő a kávé. Szólok Mary Alice-nek, hogy nektek is hozzon.

Mary Alice éppen két csészét töltött tele, amikor Billie kilépett a teakonyhába. A levegőben égettkávé-szag terjengett. Mary Alice bocsánatkérő pillantást vetett a kolléganőjére.

– Kiloccsant egy kicsit a rezsóra.

Billie legyintett.

– Kit érdekel?

Felkapott egy tasak mogyorót, és bedugta a melegen tartó fiókba.

Mary Alice a pilótafülke felé biccentett.

– Hogy vannak rettenthetetlen vezetőink?

– Filmes idézetekkel szórakoztatják egymást, és azt próbálják eldönteni, hogy melyikünket vigyék haza hétvégére.

Mary Alice elfintorodott.

– Istenem, mennyire utálom őket!

Billie felhúzta a szemöldökét.

– Annyira azért nem szörnyűek. Vance Gilchrist az imént biztosított arról, hogy mennyire bíznak bennünk, és kis lelkesítő beszédet tartott az esti kalandunkhoz.

Mary Alice felhorkantott.

– Csak azért, mert ő felel ezért az egészért, és ha elrontjuk, az az ő fejébe fog kerülni.

– Valószínűleg – értett egyet Billie. Kinyújtotta a kezét, és megigazította Mary Alice kitűzőjét, amin a Margaret Ann név szerepelt. A sajátján az, hogy Bridget.

Mindig olyan álnevet válasszanak, ami ugyanazzal a betűvel kezdődik, mint a valódi nevük, tanácsolta a mentoruk. Bármikor előfordulhat, hogy elfáradnak vagy nem figyelnek, vagy egyszerűen kihagy az agyuk, és az igazi nevük szalad ki a szájukon vagy azt írják alá. Sokkal könnyebb lesz korrigálni, ha legalább a kezdőbetű stimmel. És így a monogramjukon sem kell változtatniuk. Ne feledjék, hölgyeim, hogy az életük pillanatnyilag hazugság, de minél kevesebb embernek mondják el, annál egyszerűbb lesz kezelni ezt a helyzetet.

Ebben a pillanatban Helen is megjelent, szálegyenes alakjából rendíthetetlen nyugalom áradt, bár a szeme szokatlanul erősen csillogott.

– Kezdődhet a műsor – jelentette be. – Megérkeztek a bolgárok.

Natalie is csatlakozott hozzájuk, és mindnyájan a repülőgép oldalához siettek, hogy a kerek kajütablakokon át nézzék végig, ahogy a hosszú fekete limuzin megközelíti a gépet.

– Istenem – dünnyögte Natalie. – Hát kezdődik. Végre.

Helen a csuklójára tette a kezét.

– Mély levegő, Nat.

Nat kitáguló orrlyukakkal hosszan beszívta a levegőt, miközben azt figyelték, ahogy az autó lelassít és megáll. Az a négy utas szállt ki belőle, akikre számítottak: az igazgató – akit csupán X-ként emlegettek egymás között –, a személyi titkára és két testőre.

– Ó, a fenébe – szólalt meg Mary Alice hirtelen.

Billie előrehajolt, és az üveghez nyomta az orrát. A testőröknél nem volt poggyász, kezük szabadon maradt arra az esetre, ha fegyvert kellene rántaniuk. Sűrű szakállas, bozontos üstökű alakjuk medvére emlékeztetett, csak a titkár képe volt simára borotvált, és csak ő viselt hátranyalt frizurát. Borjúbőr aktatáskát tartott a kezében, karcsú teste kissé előregörnyedt, hogy megvédje a táskát a szemerkélő esőtől. Maga X egy kiskutyát ölelt magához, egy barackszínű uszkárt, amelynek valaki selyemmasnit kötött a bundájába.

– Senki nem szólt a kutyáról – jelentette ki Helen elhaló hangon.

– Én nem vagyok hajlandó kutyákat ölni – hátrált el Nat az ablaktól tágra nyílt szemmel. – Képtelen lennék rá.

– Nem is lesz rá szükség – biztosította Billie. A többiek csak bámulták, mire rájött, hogy hol csúszott hiba a számításba. Mind a négyen megkapták az utasításaikat, és elvben Gilchrist irányítása alatt álltak. De ő magára csukja majd a pilótafülke ajtaját, és biztos távolságban marad mindattól, ami az utastérben történik. Nekik odakint viszont szükségük lesz egy főnökre. Nem vallott a szervezetre, hogy ilyen alapvető hibákat engedjenek meg maguknak, úgyhogy Billie-nek még az is eszébe jutott, hogy talán szándékosan alakították így a dolgokat, hogy próbára tehessék őket stresszes helyzetekben.

Végül ő szólalt meg.

– A kutya megnehezíti a dolgot. De ezzel a problémával ráérünk még foglalkozni. Most az a dolgunk, hogy felkísérjük a vendégeinket a gépre, és kényelembe helyezzük őket. Mindenki a helyére. Munkára!

Mély döbbenetére mindhárom társa szó nélkül engedelmeskedett: előresiettek, hogy csinosan felsorakozzanak, amikor az igazgató felfelé indul majd a lépcsőn. X az a fajta ember volt, akinek luxusgépen kellett volna utaznia, egy Beechcraften vagy Gulfstreamen, valami elegáns tíkfa borítású, csúcstechnológiás kütyükkel telezsúfolt repülőn. De a dossziéja szerint régimódi elveket vallott, és a két hajtóműves, turbólégcsavaros repülőgépeket szerette, minél nagyobbak, annál inkább. Ennek a gépnek a szárnyai elején trónoltak az ikerhajtóművei, amelyek dübörögve életre keltek, amikor beindultak a propellerek.

A négy utaskísérő széles mosollyal fogadta a savanykás képű, ötvenes éveiben járó igazgatót. A férfi megállt a nyitott ajtóban, csettintett az ujjával, és közben lerázta a hajáról az esővizet. A titkára türelmesen várakozott mögötte, továbbra is a testével védve az aktatáskát. Az egyik testőr zárta a sort, aki a tehenek nyugalmával ácsorgott a lépcsőn, miközben a másik, vastag nyakú férfi belépett az utastérbe. Szenvtelen, barátságtalan pillantással dugta be a fejét a pilótafülkébe, hogy felmérje a helyzetet.

A pilóták felé fordultak, és Gilchrist szívből elvigyorodott.

– Jézusom, igazán figyelmeztethetnék az embert előre!

Nem kapta meg a várt válaszmosolyt, úgyhogy csak vállat vont, és ismét előrefordult, hogy folytassa a műszerek szokásos ellenőrzését.

– Maga nem Henderson – szögezte le a testőr vádló hangon.

Gilchrist vidám hangnemben válaszolt.

– Nem. Az a szegény szerencsétlen ételmérgezést kapott. Figyelmeztettem, hogy vigyázzon a francia hallevessel, de ki akarta tapasztalni, mit esznek a helyiek. Most a Hilton mosdójában görnyedezik, és mindkét végéből sugárban dől a cucc – kacagta el magát. A mondat végén Sweeney-re nézett, aki fél pillanattal később tört ki nevetésben, mint kellett volna.

– Maga nem Henderson – ismételte meg a testőr.

– Hű, maga aztán gyorsan kapcsol – felelte Gilchrist, ügyesen tettetve, hogy kezd elfogyni a türelme.

– Henderson nélkül nem szállunk fel – közölte vele a testőr.

Az igazgató is odalépett.

– Mi a gond?

A testőr előremutatott.

– Ez nem Henderson.

Gilchrist a szemét forgatta.

– Nézzék, nem hagyhatnánk ki az ismétléseket? Nem, én nem Henderson vagyok. Henderson rosszul lett, és az ügynökség engem hívott fel, hogy ugorjak be helyette. Itt vannak az adataim – mutatott az ingére tűzött laminált névtáblára.

– Hadd nézzem – görbítette be a mutatóujját a testőr.

– Jézusom – dünnyögte a pilóta, és átnyújtotta a névtáblát. Hamisítvány volt, de jófajta, úgyhogy Gilchrist nem aggódott. Addig is, míg a kis jelenet lezajlott a háta mögött, Sweeney gépiesen folytatta az ellenőrző protokollt, ide-oda cikázott a tekintete a felírótábla és a műszerfal között. A testőr hosszan nézegette a laminált kártyát.

– Vincent Griffin – olvasta fel lassan.

– Kiváló – dicsérte meg Vance Gilchrist. – Úgy látom, valakinek átment az üzenet, hogy Olvasnijó.

Kimért mosolyt vetett a testőrre. Általában inkább haverkodóan viselkedett, de néha eredményesebb, ha az ember eljátssza a seggfejt. És mindig szórakoztatóbb.

Kinyújtotta a kezét a névtábláért, de a testőr szorosan markolta tovább a lapocskát.

– Mi a szándéka vele? Be akarja ragasztani a naplójába, mielőtt elhív az iskolabálra? – érdeklődött Gilchrist. – Az az én azonosítóm. Amennyiben valamilyen problémája van, ott a rádiója. Ha meg nincs, akkor adja vissza.

Farkasszemet néztek, tarkójukon felborzolódott a szőr, mint a kutyáknak. Billie jelent meg az igazgató mögött.

– Kapitány, elnézését kérem, hogy félbeszakítom, de fel kell vennem a rendelést öntől és a másodpilótától is – szólalt meg. Erre mindenki ránézett, az igazgató meg is fordult, hogy szemügyre vegye. Billie hűvösen rámosolygott.

– Jó estét, uram. Hozhatok Önnek valamit a konyháról, mielőtt felszállunk?

Alig pár centire állt a férfitól, aki hátralépett, hogy mind a százhetven centijét végigmérje. A sötétszürke, szigorú szabású egyenruha előnyösen láttatni engedte nemcsak Billie dekoltázsának nagy részét, hanem a térdét is, amivel X a jelek szerint szívesen megismerkedett volna közelebbről is.

A férfi szája mosolyra húzódott, de a tekintete szűk és hideg maradt.

– Vodkát – felelte. – Jéggel, és nehogy olcsó szarokkal szúrják ki a szemem. Én hajlandó vagyok megfizetni a minőséget.

– Természetesen, uram – válaszolta Billie, pár pillanattal tovább nézve a férfi szemébe a szükségesnél. – Nem szeretné elfoglalni a helyét? A kollégám már neki is látott a vacsora előkészítésének. A felszállást követően egy órán belül tálalunk.

Kinyújtotta a karját, és a mögöttük lévő utastérre mutatott. A testőr tiltakozó hangokat hallatott, de az igazgató pár alaposan megválogatott bolgár szó kíséretében leintette. Billie mutatta az utat a bőrülések első soráig.

A titkár már helyet is foglalt a második sorban, és a Helentől kapott törölközővel itatta fel az esőcseppeket a borjúbőr aktatáskáról. Natalie lábujjhegyen állva próbálta elérni a felső poggyászrekeszt, miközben a másik testőr lelkesen bámulta keblei táncát az egyenruha blúza alatt. Utána odaszólt valamit bolgárul a titkárnak, és durván felröhögött, de a titkár csak összeszorította a száját. A teakonyhában Mary Alice kitöltötte az italokat, és jól megsózta a tálkákba kiöntött mogyorót, hogy az utasok megszomjazzanak. Lesimította az egyenruhát domború csípőjén, majd kifelé indult a tálcával, és egy mosoly kíséretében körbekínálta a mogyorót. Gondoskodott arról, hogy a testőrök kapjanak egy-egy nagy pohár hideg italt, és arra biztatta őket, hogy hajtsák fel, mielőtt a repülő felszállna.

– Itt mindenki talál valami finomat – jegyezte meg az igazgató, miközben elfoglalta a helyét, de nem a mogyorót nézte. Billie a biztonsági övre mutatott, de a férfi leintette.

– Ismerem a dörgést. Vodkát – emlékeztette a lányt. Az ölébe vette a kutyát, vaskos ujjait belefúrta a bundájába. Sápadt kézfején kirajzolódtak az erek, Billie jól látta vastag, kék domborulataikat a bőre alatt. Felidézte, miket olvasott erről a két kézről, arról, amiket elkövettek, és amiket soha nem tudnának jóvátenni.

Az igazgató felpillantott, és észrevette, hogy Billie figyeli. Lekezelően felvonta szürke szemöldökét, mintegy emlékeztetőül, hol a helye. A lány elmosolyodott, az uszkár pedig felemelte a fejét, és fensőbbségesen végigmérte, aztán elfordult. A fickónak még a kutyája is seggfejnek tűnt.

Billie alázatosan biccentett.

– Természetesen, uram.

Kiment a teakonyhába, és pár pillanattal később egy jéghideg pohárral és egy szalvétával tért vissza. Behajlította a térdét, szorosan összezárva, úgy rakta le a poharat az igazgató tálcájára. A Playboy-nyuszik is ezt a technikát szokták alkalmazni, mert kecses és vonzó benyomást kelt, de pokolian megviseli a térdet, gondolta, ahogy ügyesen felegyenesedett.

– Hozhatok bármi egyebet, mielőtt felszállnánk?

A férfi nem válaszolt, de amikor Billie megfordult, lazán leeresztette a karját, és a lány fenekébe markolt. Billie egy pillanatra megtorpant, a szeme elkerekedett. Helen kurtán, élesen megrázta a fejét, mire a kolléganője visszanyerte az önuralmát, és egy határozatlan mosoly kíséretében kiszabadította magát, ami nagyon kellemes úttal kecsegtette a vendéget.

A férfiak elsütöttek még pár megjegyzést bolgárul egymás között, miközben az utaskísérők is becsatolták magukat hátul. Mary Alice Natalie mellett ült, míg Billie és Helen velük szemben. Helen megérintette Billie kezét, miközben csatolta az övét.

– Maradj higgadt – suttogta.

Billie bólintott, és mély levegőt vett. Mindez a munka része, ezt ő is pontosan tudta. Senki nem állította, hogy nem fogják piszkálni, fogdosni vagy durva szavakkal és még durvább szándékokkal zaklatni. Sőt kifejezetten figyelmeztették őket arra, hogy számítsanak ilyesmire.

– Mindnyájan tudtuk, mit vállalunk – felelte kurtán. A mögötte lévő telefon megcsörrent, úgyhogy a kagylóért nyúlt.

– Utastér – szólt bele.

– Öveket becsatolni, szoknyások – válaszolta Sweeney vidáman. – A kapitány azt mondja, indulhatunk.

– Igenis, uram – válaszolta a lány, és kicsit nagyobb erővel csapta le a kagylót a feltétlenül szükségesnél. A hajtóművek sivítani kezdtek, a gép megindult előre, eleinte lassan, majd egyre jobban felgyorsulva, ahogy Gilchrist gázt adott. Végigszáguldottak a futópályán, és felemelkedtek az alkonyodó égbe.

Amikor a gép egyenesbe billent a Földközi-tenger felett, személyesen Gilchrist hívta fel őket. Helen összehúzott szemmel pillantott Billie-re, majd átvette a telefont.

– Igen, kapitány?

– Utazósebesség. Itt az idő – közölte vele Gilchrist kurtán.

Helen egyetlen szó nélkül letette a kagylót, majd odabiccentett három társának. Egyszerre álltak fel, és simították le a ráncokat a szoknyájukon. Mary Alice elővett egy tokot, és kicipzározta. Négy megtöltött, kupakkal lezárt injekciós tű lapult benne. Nat ötlete volt, hogy ilyet használjanak; a tartalmukat Mary Alice választotta ki. Tiopentál-nátrium. Megfelelő dózisban, intravénásan alkalmazva altató hatású. Nagyobb mennyiségben, egyenesen az izomba juttatva pár pillanaton belül öl, gyengéden és fájdalommentesen, biztosítva az áldozatnak, hogy megőrizze a méltósága maradványait. És az is az előnyei közé tartozik, hogy gyors és nem csinál mocskot, néhány másik módszerrel ellentétben, amelyeket alkalmazhattak volna, gondolta Billie. Eszébe jutott, hogy Nat eredetileg jégcsákányt akart javasolni.

Egyenként emelték ki a fecskendőket a helyükről. Helen habozott, az ujjai éppenhogy csak végigsimítottak az eszközön. Ő volt az egyetlen, akinek megfordult a fejében feltenni a kérdést az eligazításon, hogy – tekintetbe véve a későbbi eseményeket – miért is kell egyáltalán megölniük őket.

Mert soha semmit nem szabad a véletlenre bízni, Miss Randolph, felelte a mentoruk. Ez az egyetlen olyan szakma, amelyben a túlzott elővigyázatosság előnynek számít.

Helen végül kivette a saját injekciós tűjét is a tokból. Még egy utolsó pillantást váltottak egymással mind a négyen, aztán az injekciós tűket óvatosan a kezükben tartva a gép eleje felé fordultak. Az utasok csendesen bóbiskoltak előttük, az italukba kevert klorál-hidrát kezdte megtenni a hatását. Amikor a közelébe értek, az igazgató mocorgott egy kicsit, kinyújtotta a kezét Billie felé, és elkapta a csuklóját. Félig felhúzta a szemhéját és erőlködve próbált szavakat formálni az alkoholba kevert klorál-hidrát súlyos ködében.

– Miért? – követelt magyarázatot rekedtes hangon.

Billie egyetlen kecses mozdulattal előrenyúlt, és a nyakába döfte az injekciós tűt, majd belenyomta a fecskendő tartalmát.

– Azt hiszem, maga is tudja, miért.

A férfi a nyaka felé kapott, de a szemhéja máris kezdett lecsukódni: a bódítószer már hatott. Billie figyelte, ahogy öntudatlanságba merül, és elernyed a szorítása a csuklóján, miközben az életet is elengedi. A többiekre pillantott; azok ugyanolyan távolságtartó érdeklődéssel figyelték a saját célszemélyeiket. Egy perccel később mindnyájan az áldozatuk nyakához nyúltak, hogy a pulzust kitapintsák.

– Siker – szólalt meg Billie.

– Siker – visszhangozta Natalie.

– Siker – jelentette ki Helen ugyanabban a pillanatban.

– A fenébe! – hőkölt hátra Mary Alice. A testőr keze már a torkát szorongatta. A férfi előrevetette magát, a nyakában megbillent az injekciós fecskendő. Kirántotta a tűt a bőre alól, és Billie lábához hajította. A lány egyetlen pillantással felmérte, hogy a fecskendő még mindig tele van. Mary Alice nem tudta beadni a szert, és a tű eltört.

Mary Alice elvágódott, a testőr föléje kerekedve fojtogatta tovább. A nő arca már teljesen ellilult. A kutya a kavarodástól idegesen ugatni kezdett, és körbe-körbeugrándozott. Helen felkapta, Nat meg a Mary Alice-en térdelő testőrre vetette magát, bár a becsapódás a jelek szerint csak annyit ért, mint ha egy kutyára ráugrik egy bolha. A testőrnek elég volt felemelnie az egyik kezét, és odébb löknie, Nat máris nekiesett egy lehajtható asztalkának, amitől pár pillanatra kiszaladt belőle a szusz. Levegő után kapkodott, zihálni kezdett, miközben a kutya továbbra is hisztérikusan csaholt Helen karjában vergődve. Az elhibázhatatlan, gondosan megtervezett küldetésük nevetséges cirkusszá fajult, ébredt rá Billie. Csak ő tudja megmenteni a helyzetet.

Lehajolt, mindkét kézzel megragadta a szoknyája hasítékát, és olyan erősen megrántotta, hogy az anyag egészen a derekáig felszakadt. Egy kés volt a combjához szíjazva, amit így már ki tudott szabadítani, ahogy a lába közé kapta a testőrt. Hála az égnek, hogy nem járt mostanában fodrásznál, gondolta, miközben belemarkolt a férfi hajába, és éles szögben felrántotta a fejét. A testőr torka átmenetileg védtelenné vált. Egyetlen gyors mozdulat, és Billie már át is vágta a nyakát, olyan simán, mintha csak marhasültet szeletelne. Egy kurta rántás a csuklójával, és a nyaki ütőeret is elintézte. Mindkét sebből lövellni kezdett a vér, egyenesen Mary Alice-re, aki levegő után kapkodva gurult ki a férfi alól.

– Jézusom – szólalt meg Helen. A karjában lévő kutya hirtelen mozdulatlanná merevedett, majd gyászosan felvonított.

– Még ne rakd le – szólt rá Billie. – Felnyalná a vért.

– Te jóságos ég – nyöszörgött Mary Alice. – Mindjárt elhányom magam.

– Azt nagyon nem ajánlom – reccsent rá Billie. – Még nem végeztünk.

Gilchrist ebben a pillanatban lépett ki a pilótafülkéből.

– Mi volt az a nagy hangzavar…?

A szürke padlószőnyegen terjengő vértócsa láttán elakadt a szava.

– Ó, az ég szerelmére! – nyögött fel.

– Megoldjuk – vágta rá Billie kurtán.

– Remélem is – hagyta rá a férfi. Helen felé fordult. – Az ejtőernyőket!

A lány előszedte a két nagy zsákot és a két kisebbet – a főejtőernyőket és a tartalékernyőket – a fenti poggyásztartóból, és átnyújtotta őket a férfinak.

– Tessék.

Gilchrist továbbadta mind a négyet Sweeney-nek, mielőtt visszafordult volna.

– Tudjátok, most mi következik. Ezt intézzétek el, és tűnjetek el innen. Mi majd követünk titeket. És ne felejtsétek itt a táskát – pillantott a titkár görnyedt tetemére, Nat néma és hatékony munkájára. – Különben az egész küldetésnek semmi értelme.

Még azelőtt visszatért a pilótafülkébe, hogy megláthatta volna Billie felemelt középső ujját.

Mary Alice feltápászkodott. Remegő hangon felnevetett, és elkezdte magáról lehámozni a vérben úszó egyenruhát. Nat odanyújtott neki egy szűk, fekete kezeslábast. A ruhadarabot egy katonai felszereléseket gyártó cégtől szerezték, ami boldogan értékesített belőle pult alól. Mary Alice bőre ragadt a vértől, de így is sikerült magára rángatnia a kezeslábast, hogy utána a zsebes övét és az ejtőernyőjét is biztonságosan felcsatolja. A többiek követték a példáját, és lelkiismeretesen ellenőrizték a felszerelésüket, miközben magukra csatoltak és cipzároztak mindent.

– Van egy kis problémánk – jelentette be Nat. Megemelte a borjúbőr aktatáskát, amivel együtt a titkár karja is a levegőbe lendült. – Bilincs. A kulcsot nem találom.

– Erre most nincs időnk – dünnyögte Billie. Odalépett a késsel, és elvégezte, amit el kellett végezni. Natalie olyan érdeklődéssel nézte, mintha egy középiskolai biológiaórán egy kísérletet figyelne. Billie végül felkapta a táskát, és az obszcén díszként himbálózó kézzel együtt a mellkasára szíjazta.

Helen begyömöszölte a kutyát a kezeslábasába, és szorosan a testére cipzározta a tartalékernyő mögött.

– Kizártnak tartom, hogy a kutya túlélné az ugrást – jegyezte meg Mary Alice.

– Kizártnak tartom, hogy itt hagyjuk – válaszolta Helen higgadtan. Nat hálás pillantást vetett rá, és mindnyájan elindultak a gép hátulja felé. Szilárdan kapaszkodtak, mert Vance lefelé döntötte a repülő orrát, és legalább ezer métert zuhantak olyan sebességgel, amitől a hajtóművek is majdnem befulladtak.

– Jampec – jegyezte meg Helen.

Az utastér lámpái kettőt villantak. Ez volt a jel. Mary Alice előrelépett, és kinyitotta a hátsó ajtót. Vance délnyugat felé vitte őket Nizzából, a partvonallal párhuzamosan, enyhén a szárazföld belseje felé haladva, majd egy éles balkanyarral egyenesen dél felé fordította a repülőt. Elhagyták a magas hegyeket, és éppen a Plaine des Maures természetvédelmi terület felett haladtak el. Ez a rész laposabbnak tűnt a keletre elterülő rögös fennsíknál, de azért messze nem lehetett volna síkságnak mondani. Az eligazításuk során topográfiai elemzést is kaptak, eszerint egyenetlen, bozótos, mandulafenyőkkel és veszélyes sziklákkal pettyezett terep várta őket. Már látták is: ott szaladt a repülőgép hasa alatt, hosszan és feketén. A távoli nyugaton egy keskeny, lilás sáv emlékezett meg az alkonyatról, és közvetlenül a látóhatár felett kezdtek felragyogni az első csillagok.

Natalie a helyére pattintotta a védőszemüvegét, tisztelgett, majd levetette magát az éjszakába.

Utána Mary Alice következett, aki úgy rúgta el magát az alsó lépcsőfokról, mint egy műugró a medence mélyebbik végénél. Helen kecsesen hullott háttal a mélybe, egy utolsó intés kíséretében Billie felé.

Billie megállt a küszöbön, és lassan mély levegőt vett. Az orrát betöltötte a saint-tropez-i öböl sós illata és az üzemanyag szúrós szaga. Elvigyorodott, majd ő is levetette magát a feketeségbe.

Zuhanás közben számolt. Harminc másodpercet kellett várnia, mielőtt kinyitja az ernyőt, és ez tűnt élete legbékésebb harminc másodpercének. Odafigyelve sorolta a számokat, miközben ujjai a zsinór végén lévő gyűrűvel játszadoztak. Még az is átfutott a fején, hogy nem kellene-e egyszerűen hagynia a fenébe az egészet. Ilyen magasságból nem sok maradna belőle földet érés után, és nem is érezne vagy látna semmit az egészből. Semmit, csak azt a gyönyörű, üres feketeséget, ami úgy hívogatja, mint az idők végezete.

Harminc. Az ujjai erősen meghúzták a zsinórt, mire a gyorsan megtelő ernyő kötélzete azonnal gátat szabott a szabadesésnek, és felrántotta a testét. Úgy himbálózott a levegőben kalimpáló lábakkal, mint egy marionettbábu, miközben a síkság fölé ereszkedett. A tőle balra pislákoló három fénypetty Helen, Mary Alice és Natalie lefelé vezető útját jelezték. A földet érés keményebbnek bizonyult, mint amire számított, a becsapódás ereje kilökte a levegőt a tüdejéből.

Elernyesztette az izmait, és oldalra hengeredett, ahogy tanulta. Végül egy mandulafenyő törzse állította meg váratlanul. Az ütközés ereje felriasztott egy madarat, ami egyszer-kétszer felvijjogott, majd dühödt szárnycsapásokkal elrepült. Billie tisztán látta a többiek jelzőfényét, amelyek szentjánosbogarakként pislogtak egyenetlen vonalban a tájban. Amikor felemelte az arcát, még két szentjánosbogarat pillantott meg a repülőgép sötét farától nem messze. A gép már alacsonyan szállt, egyenesen a Földközi-tenger felé tartott. Olyannak tűnt a felhők háttere előtt, mint egy helyére illesztett kirakósdarab. Az üzemanyagot gondosan úgy számolták ki, hogy valahol a Baleár-szigetek és Szardínia között fogyjon el, még az éjfél előtti sötétségben, és a repülőből ne maradjon több pár hajtóműszilánknál és egy olajfoltnál a víz felszínén. Billie úgy olvasta, azon a részen háromezer méter mély a tenger, és több ezer éves hajók és tengerészek maradványai borítják a fenekét. Még párral több se nem oszt, se nem szoroz.

Érezte, hogy valami hozzáér a lábához – teknősbéka? Patkány? Felállt, és tekintetével keresni kezdte a többieket. A bekapcsolt nagy jelzőfényeknek köszönhetően gyorsan meg is talált mindenkit. Ő is aktiválta a sajátját, és majdnem megvakult ragyogó fényétől; kénytelen volt beárnyékolni a szemét. Meghallotta a helikopter közeledését; a jármű mélyen leereszkedett, hogy felkapja a sziklás síkságról. Ő volt a negyedik, akit összeszedtek. Még mindig remegett az adrenalin utóhatásától. Hasra esett, amint bemászott a fedélzetre, és tiszta szívéből azt kívánta, hogy bárcsak elegánsabb belépőt produkált volna, amikor meglátta a mentorukat, a Szfinx-projekt vezetőjét, Constance Hallidayt – aki a Pásztorlányka fedőnéven futott – az egyik pótszéken. Halliday egy nappal sem volt kevesebb hetvenévesnél, és repülős egyenruhát viselt, nyaka köré pedig gondosan kendőt tekert, nehogy megfázzon. Sétabotját a lábának támasztotta.

Helen már be is kötötte magát, és éppen kicipzározta a kezeslábasát, hogy megnézze, mi van a kutyával. Az uszkár dühödten ugatott, de a jelek szerint sértetlenül megúszta a kalandot. Nat az állatot próbálta megnyugtatni, Mary Alice pedig lehunyt szemmel hátradőlve ült, mintha imádkozna. Úgy tervezték, hogy a férfiakat egy másik, kisebb helikopter szedi majd össze, a küldetés utáni eligazításra pedig mindannyian összegyűlnek egy meg nem nevezett helyszínen, Párizs mellett. Az események minden egyes percét szőrszálhasogató részletességgel fogják kielemezni, különös tekintettel a hibáikra, és megvizsgálják az összes döntésüket, hogy javíthassanak a módszereiken. De pillanatnyilag biztonságban voltak. Az első küldetést, Nat bordarepedését és a Mary Alice hajába ragadt vért leszámítva, veszteségek nélkül teljesítették.

Halliday egyetlen szó nélkül intett, mire Billie lecsatolta magáról az aktatáskát, és átnyújtotta a még mindig rajta lógó, már kivérzett kézzel együtt. A viaszszínű, ernyedt végtag úgy nézett ki, mint egy vaníliapudinggal teli kesztyű. Halliday ügyet sem vetett tá. Elővett egy eszközt, kinyitotta vele a táskát, és kivett belőle egy mappát. A következő percek során a tartalmát olvasgatta, és miután végzett vele, engedélyezett magának egy nagyon szűk mosolyt.

– Szép munka, Miss Webster – mondta a megszokott, pattogós kiejtésével.

Billie odabiccentett neki, majd minden figyelmeztetés nélkül négykézlábra hengeredett, és hányni kezdett.

Ez volt élete legjobb napja.

Eddig.

MÁSODIK FEJEZET

A bajnak sokféle szagát éreztem már életemben. Olyan szaga van, mint az elrontott melóknak. Az egyirányú utcáknak, amelyekbe soha nem lett volna szabad befordulnom. A kopott Levi’s farmert viselő férfinak, akinek a mosolya fél tucatszor összetörte a szívemet, hogy utána ismét begyógyítsa. Az Amphitrite-on a gardéniák és a pénz illata kapcsolódott hozzá. A hajó gyönyörű volt: egy ötvenkabinos mini-óceánjárókra specializálódott cég legújabb luxusjárműve. A tulajdonosoknak két lakónegyed is kijárt, és minden utasra jutott egy-egy alkalmazott. A prospektusok szerint minden személyre szabott, egyedi készítésű vagy kézműves volt benne. Mindnyájan kaptunk egy-egy telefonkönyv-vastagságú tájékoztatót, benne csillogó fényképekkel, térképekkel és a kapitánytól származó üdvözlőlevéllel, amit vastagabb, dombornyomott fejléces papírra írtak, mint egy esküvői meghívót. A három fedélzeti étterem étlapjától kezdve (amelyekben „a tenger legfrissebb, helyben fogott kincseit, valamint organikusan és fenntarthatóan termesztett gyümölcsöket szolgálnak fel”) egészen az idegenvezetéseket bemutató szórólapokig („lebegjen korallzátonyok felett egy saját mini-tengeralattjáróban”) minden azt a célt szolgálta, hogy úgy érezzük, körülöttünk forog a világ. A csomaghoz egy türkizkék tintával írt, személyre szóló levelet is mellékelt valaki, amelyben az i betűk ékezetét apró tengeri csillagok helyettesítették:

Kedves Mary Alice, Helen, Natalie és Billie!

Nagy örömömre szolgál, hogy az Amphitrite fedélzetén üdvözölhetem önöket! Tisztában vagyunk azzal, milyen különleges ez az alkalom önök számára. Boldog nyugdíjazást! Negyven évet eltölteni egy szakmában elképesztő teljesítmény, és megtiszteltetésnek tekintjük, hogy ezt a nagy eseményt velünk kívánják megünnepelni. Miközben életük következő fejezetéhez lapoznak, kérjük, feltétlenül jelezzék, ha még kellemesebbé tehetjük önök számára a sétahajózást!

Szívélyes üdvözlettel,

Heather Fanning

ügyvezető vendéglátási koordinátor

#nyugdíjazás #luxushajóutak #amphitrite

Megcsóváltam a fejem. Negyven év a világ legelitebb bérgyilkoscsapatában, és így ér véget? Egy ingyenes tengeri hajóúttal és egy erőltetetten vidám levéllel egy olyan nőtől, aki hashtagekkel írja alá a sorait.

Amennyiben arra számítanak, hogy elárulom, melyik szervezetnek dolgozom, akár abba is hagyhatják az olvasást. Az titok. Akkora titok, ha már itt tartunk, hogy akik ott dolgoznak, soha nem használják a hivatalos megnevezését. Mindig csak „a Múzeum” néven szoktuk emlegetni, és muzeológusi terminológiát használunk, hogy az esetleges külsős fültanúk számára ne váljon azonnal nyilvánvalóvá, miszerint a munkánk abból áll, hogy likvidáljuk azokat az embereket, akik erre rászolgáltak.

A Múzeumot a SOE és az OSS volt ügynökei hozták létre, francia, lengyel és holland ellenállók, illetve néhány életben maradt műkincsvadász. Utóbbiak műgyűjteményeket helyeztek biztonságba a németek elől, miközben a katonák végigmasíroztak a kontinensen. Gyakorlatilag mindazok összefogtak, akik nácikra akartak vadászni, de nem rendelkeztek erre felhatalmazással a hazájuk kormányától, és úgy döntöttek, hogy majd ők felhatalmazzák önmagukat.

Különcök voltak, csodabogarak, excentrikus karakterek. Zseniális logikai ugrásokat hajtottak végre, és ahelyett, hogy tartották volna magukat a szabályzathoz, inkább kihajították az ablakon az egészet. A Harmadik Birodalom egykori szereplőire vadásztak – Hitler cipőpucolójától kezdve egészen a treblinkai őrökig mindenkire. Az utolsó szálig kiiktatták, akárhol is találtak rájuk: a brazil őserdőkben, a Buenos Aires-i kuplerájokban vagy a Pretoria melletti villákban. Miután az igazságszolgáltatás elé citálni kívánt nácik listájával végeztek, érdeklődésük mások felé fordult: diktátorok, fegyverkereskedők, kábítószercsempészek és szexrabszolgatartók felé.

Az egész a vadnyugatra emlékeztetett: nem törvények diktáltak, hanem az erkölcsi igazságszolgáltatás – azt hiszem, azok voltak a közmondásos régi szép idők. Persze nem teljes mértékben. A Múzeum minden emelkedett elve ellenére is kicsit lassan igazodott a modern társadalmi normákhoz. Nekem többször markoltak bele a fenekembe, mint azt meg tudnám számolni, és az első tizenkét évben, amikor nekik dolgoztam, pontosan egy darab fekete bőrű ügynökkel találkoztam csak. De amikor csatlakoztunk hozzájuk, legalább volt még valami a várakozás delejes izgalmából, annak tudatából, hogy valami fontosat csinálunk, méghozzá jobban, mint arra bárki más képes lenne.

Persze engem is ezzel fogtak meg. Főiskolásként vadásztak le, békejelekkel telehímzett farmerben, és meglebegtették előttem annak lehetőségét, hogy változtathatok a történelmen. 1978 végén szerveztek be Mary Alice-szel, Helennel és Natalie-vel együtt. Ez volt a Szfinx Projekt, ami az első tisztán nőkből álló különítmény létrehozását tűzte ki célul. Úgyhogy félredobtam a transzparenseimet, eltapostam lángoló melltartómat, és hagytam, hogy gyilkost faragjanak belőlem.

Helen nem szereti ezt a szót, de én mindig azt kérdezem tőle, miért fáradnánk bármilyen eufemizmussal. Ez egyszerű és igaz. Mi abból élünk, hogy gyilkolunk. Méghozzá elég jól élünk, amennyiben ez bárkit is érdekel: bőkezű alapfizetést kapunk, prémiummal és béren kívüli juttatásokkal, a teljes fogászati ellátást, a mindenre kiterjedő egészségbiztosítást, valamint a nyugdíjat is beleértve. És végzünk azzal az emberrel, akit kijelölnek nekünk, és csak azzal. Ezt tisztázzuk most rögtön. Nem vagyunk szociopaták. Nem szórakozásból vagy ingyen gyilkolunk. Csakis pénzért. Bár Mary Alice még mindig idealista, és ragaszkodik ahhoz az elképzeléséhez, hogy csak olyan embereket ölünk meg, akiket ki kell iktatni a társadalom fejlődése érdekében. Ez volt a hivatalos szlogen, amikor beszerveztek minket, és bár azóta változtak az idők – több a számítógép és az aktatologató, akik ár-érték elemzéseket végeznek –, a dolognak ez a része soha nem vált alku tárgyává. Mi csak olyan embereket ölünk, akiket személy szerint a Múzeum jelölt ki likvidálásra, és soha nem gyilkolunk a saját szakállunkra. Soha. Éppen úgy nem ölünk meg senkit a szabadnapjainkon, ahogy egy mellkassebész sem vágja át senkinek a bordáit heccből. Nekünk is vannak elveink.

HARMADIK FEJEZET

A csomagot 2018 novemberének végén hozta meg a posta, az év kiszámíthatóan borongós időszakában. Az ünnepek alatt meglepően nagy a kereslet a bérgyilkosokra – a célpontok pontosan ugyanannyira a szokásaik rabjai, mint mi, többiek, és gyakran akkor a legegyszerűbb leszedni őket, amikor éppen erdőn-mezőn vágnak keresztül a nagyanyjuk kunyhója felé –, de én már halloween után egy héttel letudtam az utolsó megbízatásomat, és onnantól fogva úgy bolyongtam bérelt városi házamban, mint Havisham kisasszony, csak esküvői torta helyett félbehagyott tacók között. Nem számíthattam újabb munkára a közeljövőben, az Astros baseballcsapata egy hónappal korábban veszített a Red Sox ellen a rájátszás során, és hogy az időjárás is tetézze a szenvedéseimet, Houstonban konkrétan havazott. Egyszóval repesve vártam, hogy bármi olyasmi történjen, ami egy kicsit is kalandnak tűnik, a karácsony után egy nappal induló, teljesen ingyenes nyugdíjazási hajóút pedig még mindig jobbnak tűnt a semminél.

Végiglapoztam a prospektusokat, és nem kerülte el a figyelmemet, hogy szándékosan nem tüntették föl benne az árakat.

De végül kifogott rajtam a dolog. A „kézzel szőtt, a Nílus deltájában termesztett gyapotból készült” lepedők szálsűrűségénél feladtam, és az egész paksamétát bevágtam a táskámba. Egy hónappal később, amikor a hajó fedélzetére léptem, még mindig ott volt, egy tubus naptej, egy csomag cigaretta és egy zacskó medvecukor alatt. Késő délután indultunk, az utazás leginkább egy osztálytalálkozóra emlékeztetett. Mary Alice-szel a dallasi reptéren találkoztunk, útban keletre; Helen Miamiban csatlakozott hozzánk. Natalie rá jellemző módon az utolsó pillanatban esett be, és miközben felrohant a rámpán, rúzsok és miniatűr röviditalos üvegek potyogtak ki a retiküljéből a Puerto Ricó-i öbölbe.

– Összetöri magát, ha ezt így folytatja – jegyezte meg Mary Alice szenvtelenül. A korlátnál álltunk Helennel, azt figyelve, ahogy Natalie végigtipeg a fedélzeten tíz centi magas talpú szandáljában. A szandál megkötőszalagja az alsó lábszára feléig kígyózott.

– Vagy ha leesik egy hordárról – biccentettem Natalie felé. Éppen hevesen rezgette a szempilláit egy balszerencsés húszéves fiatalemberre, aki azt se tudta, hova meneküljön.

– Hagyjátok már békén – szólt ránk Helen, kicsit túl élesen. Én felvont szemöldökkel Mary Alice-re pillantottam, de egyikünk sem mondott semmit. Natalie átpakolta terheit a hordár szélesre tárt karjába, majd elhessegette maga mellől, és a nyakunkba vetette magát. Ő a legalacsonyabb közülünk, alig ér Helen válláig, valahogy mégis sikerült mindnyájunkat egyszerre átölelnie.

– Olyan régen nem láttalak titeket! – kiáltott fel, aztán elhúzódott egy kicsit, hogy jobban szemügyre vehessen mindenkit. – Hadd nézzelek meg magamnak benneteket! Jézusom, mennyire megöregedtetek!

– Alig hat hónapja találkoztunk utoljára – közölte vele Mary Alice, miközben lesimította vászontunikáját azon a részen, ahol Natalie összegyűrte lelkesedésében.

Kis barátnőnk legyintett.

– Hülyeség. Az sokkal régebben volt.

Helen számolgatni kezdett.

– A születésnapomon ültünk össze. Mindannyian eljöttetek rá Washingtonba – idézte fel. De nem fejezte be a gondolatot. Asztalfoglalásokkal és a Camelot Kennedy Centerben bemutatott, felújított változatára szóló jegyekkel felfegyverkezve érkeztünk a városba, hogy kirángassuk otthonról.

Alaposabban is megnéztem magamnak. Azon az úton aggódni kezdtem érte. Kenneth halála nagyon megviselte, és nem voltam biztos benne, hogy fel tudja dolgozni. Már három hónapja megözvegyült, amikor találkoztunk. Helent behúzott függönyök mögött találtuk, sötét, ginszagú házban, szennyes ágyneműk között, még az ágyneműknél is piszkosabban. Négy napig maradtunk nála, és kirángattuk otthonról wellnessezni, mozizni és még egy baseballmeccsre is. Megígértettük vele, hogy elmegy a fodrászához a megbeszélt időpontban, elvégzi az önkéntes munkát, amit elvállalt, beírattuk egy korongozó-tanfolyamra, és rendeltünk neki ebédet. Utána hazamentünk, és a jól végzett munka örömével eltelve folytattuk az életünket, mintha Helen csak egy tétel lett volna a teendőink listáján. Mintha most kipipálhatnánk az ÖZVEGY BARÁTNŐNK MEGVIGASZTALÁSA sort, és továbbléphetnénk a következő feladatra.

De úgy éreztem, Helen nem lépett tovább. Tökéletesen ápoltan jelent meg a hajón, a világos, őszes szőke hajában ragyogó platinafehér csíkok jól mentek a könyökhajlatában hintázó struccbőr Birkin retikülhöz. De tovább fogyott. Ha erősebben megölelném, kettétörne, gondoltam szomorúan.

Ekkor Natalie ifjú hordára visszatért körünkbe egy kosárral és egy fémcsipesszel.

– Hűtött törlőkendőket, hölgyeim? Citromverbéna-illatúak? – A kölyök összes mondata kérdőjelben végződött.

– Köszönjük, Hector – válaszolta Natalie széles mosollyal.

A fiatalember egyesével átnyújtotta a törlőkendőket, mintha kártyalapokat osztana. Mary Alice céltudatosan végigtörölgette mindkét karját, miközben Helen az arcát nyomkodta végig illedelmesen. Natalie a melltartójába gyömöszölte, amit kapott, én meg a nyakamra hurkoltam a sajátomat egy megkönnyebbült sóhaj kíséretében.

– Hőhullámok? – kérdezte Mary Alice együttérzően.

– Csak néha – válaszoltam.

– Nem hiszem el, hogy még mindig nem szabadultunk meg tőlük – húzta ki Natalie a törlőkendőt a dekoltázsából. – 2005 óta nem menstruáltam.

– Natalie, könyörgök – szólt rá Mary Alice, és gyorsan körülnézett, figyelt-e valaki.

Nat vállat vont.

– Miért zavarna, ha mások is hallanák? A menstruáció természetes folyamat.

– Én tudom, hogyan működik a menstruáció, Natalie – válaszolta Mary Alice a fogát összeszorítva –, csak úgy érzem, a többi utas talán nem feltétlenül szeretne a nőgyógyászati tüneteidről tájékozódni.

Amikor fiatalabbak voltunk, Natalie azonnal visszavágott volna egy ilyen megjegyzésre, de most egyszerűen csak vállat vont, és lekapott két párás, rozéval teli poharat az egyik mellettünk elhaladó pincér tálcájáról. Az egyiket Mary Alice kezébe nyomta.

– Tessék. Ezt idd meg, én pedig megnézem, van-e nálam elemlámpa, amit kölcsönadhatnék neked.

Mary Alice összehúzta a szemöldökét.

– Elemlámpa?

– Hátha megtalálod vele rektális úton a karót, amit lenyeltél. Szólj, ha segíthetek eltávolítani – válaszolta Natalie kedvesen.

Én is lekaptam két poharat, és az egyiket Helen kezébe nyomtam, a sajátomat pedig gyorsan a magasba emeltem.

– Pohárköszöntő – jelentettem ki, miközben összehúzott szemekkel végigmértem Mary Alice-t és Natalie-t. – Ránk. Negyven év, és még mindig erőnk teljében vagyunk.

Belementek a játékba, még Helen is, pedig ő úgy nézett ki, mintha már koccintani sem lenne elég ereje. Mire a nap lebukott a látóhatár mögé, kihajóztunk, és az ebédlőben bevacsoráztunk roston sült kardhalból, mi addigra már megittunk még két kört. Eltüntettünk egy hatalmas adag kókuszos tiramisut, és készen álltunk arra, hogy ágyba tántorogjunk, amikor Heather Fanning utunkat állta széles mosolyával, ami éppen olyan cápaszerűnek és túláradónak bizonyult, mint amitől tartottam.

– Remélem, csodálatosan telt az első vacsorájuk! – lelkendezett. – Egy különleges meglepetést is tartogatok még önöknek!

Intett, hogy kövessük, és Mary Alice mellém igazodott.

– Tíz dollárt arra, hogy gyerekkorában mazsorettbotot pörgetett.

– Lángolót – helyeseltem.

Heather felvezetett minket a parancsnoki hídra. Bemutatott minket a kapitánynak, aki eléggé hasonlított Idris Elbára ahhoz, hogy Natalie azonnal kisajátítsa magának. A kapitány körbevezetett minket a hajón: lépcsőkön másztunk fel, létrákon le, fedélzeteket jártunk be, miközben a vezetőnk bemutatta az összes fényűző részletet és biztonsági óvintézkedést. A gépházra volt a legbüszkébb, ahol legalább fél órát ácsorogtunk, miközben elmagyarázta az NGL-tartályokkal (az NGL földgáz-kondenzátumot jelent, amennyiben valakit érdekel) kapcsolatos összes érdekes részletet. Addig beszélt, amíg görcsöt nem kapott a lábikrám, és legszívesebben összegömbölyödtem volna a legközelebbi tartály mögött, hogy aludjak egyet. De mindnyájan mosolyogtunk és megköszöntük neki az előadást, és amikor visszatértünk a társalgóba, már egy palack pezsgő várt minket a gratulációjával. Egy cetli is volt rajta – BOLDOG NYUGDÍJAZÁST! –, és négy pohár várakozott mellette. Koccintottunk, és a hangulat azonnal nosztalgikussá vált.

– Nem hiszem, hogy készen állnék a nyugdíjra – jegyezte meg Nat gyászosan. – Imádom a munkámat.

– Én is – helyeseltem.

– Én megkönnyebbültem – közölte velünk Mary Alice. – Ideje új fejezetet nyitni.

– Én jobb szerettem volna előbb befejezni az előzőt – fonta az ujjait Helen a pohara szárára. – Úgy értem, rendesen. Ha tudtam volna, hogy a katari megbízatásom lesz az utolsó, akkor jobban odafigyeltem volna.

– Én az összesre jobban odafigyeltem volna – feleltem. – Olyan gyorsan elszaladt az idő.

– Nekem hiányozni fog az adrenalin – szólalt meg Nat vágyakozó arckifejezéssel. – Úgy értem, most hogy fogok bármi olyasmit találni, amitől ennyire elevennek érzem magam?

– Rászokhatnál valami partidrogra – vetette fel Mary Alice.

Natalie kiöltötte rá a nyelvét, majd felém fordult.

– Tudom, hogy te megértesz, Billie – mondta.

– Igen. Ez olyan, mintha nagy tétes pókerjátszmákról negyeddollárossal működő nyerőgépekre kellene váltanod életed végéig.

Natalie drámai mozdulattal széttárta a karját.

– Köszönöm! Az izgalom hiányzik, az, ahogy az ember folyamatosan mérlegeli a kockázatot és a saját erejét, ahogy kitalálja, hogyan fog cikkelni, amikor arra számítanak, hogy cakkol, a tánc a pengeélen.

Pontosan tudtam, mire gondol. Akármennyit tervezget is az ember, akármilyen előrelátóan készül fel bármire, valami mindig másképp fog alakulni, mint ahogyan gondolta. És az összes meló lehetőséget adott arra, hogy bebizonyítsuk Darwin egyszerű elvét: alkalmazkodj, vagy meghalsz. Mi adaptálódtunk; ők meghaltak.

Mary Alice felé fordultam.

– Neked nem fog hiányozni?

Pár pillanatig elgondolkozott.

– Valószínűleg nem. Akikónak és nekem elég jó az életünk. Ott van a kis szoftballcsapatunk, és Akiko jövőre kezdő dobó lesz. Én pedig most végre beléphetek egy amatőr zenekarba, és leporolhatom a brácsámat. Anélkül tervezgethetünk utazásokat, hogy attól kellene tartanom, hogy beesik közben egy meló, és mindent felborít. Én már az utolsó kifogásaimnál tartok. Szerintem Akiko attól tart, hogy viszonyom van valakivel.

Könnyed hangon beszélt ugyan, de bennem csak ekkor tudatosult, milyen nehéz lehet ilyen titkokat rejtegetni az ember partnere elől. Ez a szakma akkor nyúl az ember után, amikor a legkevésbé számít rá, a megbízatások figyelmeztetés nélkül esnek be. Amikor megjön az értesítés, az ember fogja a táskáját, és indul. Néha napokig, máskor hónapokig nem megy haza. Nem lehet előre tudni.

Mary Alice folytatta.

– Biztosra veszem, hogy vagy azt hiszi, viszonyom van, vagy azt, hogy kém vagyok.

Natalie felhorkantott.

– Miért gondolná, hogy kém vagy?

– Mert borzalmas kifogásokat szoktam kitalálni, amikor hirtelen el kell tűnnöm. Legutóbb azt mondtam neki, hogy könyvelési vészhelyzet van.

A Múzeum évente fizette nekünk a rendelkezésre állási díjat, hogy mindig kéznél legyünk, ha szükség lenne ránk. Az összes munka után külön jutalékot kaptunk, így nem álltunk rosszul anyagilag, és mivel időnként egy munka akár hónapokig is eltarthatott, nem igazán tudtunk volna egy átlagos munkahelyen megmaradni. De az ember könnyen elunja magát, és valami fedősztorira is szükségünk volt, úgyhogy szabadúszóként mindenféle munkákat elvállaltunk. Mary Alice könyvelt, Natalie képzőművészettel foglalkozott, és a munkáit időnként be is mutatták, bár mindig nagyon figyelt arra, hogy ne kapjon túl nagy figyelmet. Helen boldogan játszotta a háztartásbelit Kenneth mellett, én meg fordítottam, általában tudományos műveket. Aki ezt unalmas szakmának tartja, az nem téved. De így legalább friss maradt a nyelvtudásom, és az időmet is elütöttem valamivel.

Mary Alice felé fordultam.

– Milyen könyvelési vészhelyzetek léteznek?

– Nekem elhiheted, hogy ha tudnám, akkor felhasználtam volna őket. De általában csak kamuzom valamit a szakmai titoktartásról, és kislisszolok az ajtón. Vagy azt mondom, hogy anyám gyengélkedik.

– És a párod soha nem akar veled tartani? – kérdezte Helen.

Mary Alice habozott egy kicsit.

– A lelke mélyén szerintem tudja, hogy hazudok. Azt hiszem, azért nem erőszakoskodik, mert fél attól, hogy mi derülne ki. Egyébként is ismeritek a családomat. Nem olyan nehéz elhitetni Akikóval, hogy nem látnák szívesen.

Megcsóváltam a fejem.

– Szóval a házasságod elmúlt öt évében végig abban a hitben tartottad a feleségedet, hogy a családod annyira homofób, hogy nem látnák vendégül az otthonukban? És hogy te hajlandó vagy ezt elfogadni?

Mary Alice vállat vont.

– Így tudom a legkönnyebben biztonságban tartani. Minél kevesebbet tud, annál kevesebb baja lehet a dologból.

Helen összeszorította a száját.

– De így biztosan azt hiszi, hogy te nem vagy hajlandó kiállni érte, és bármit eltűrsz a családodtól.

– Ó, elég sokat eltűrtem, a tányérdobálásig bezárólag. Látnotok kellett volna, amikor egyszer tényleg megpróbáltam hazavinni Akikót karácsonyra – sóhajtott fel mélyen Mary Alice. – De most, hogy ennek vége, egy szép napon talán elmondhatom neki az igazságot.

– Nem értem, miért nem mondtad el eleve. Kenneth tudta, mivel foglalkozom – jegyezte meg Helen.

– Kenneth a CIA-nál dolgozott. Neki is megvolt a maga bűnös titka – válaszolta Mary Alice. Utána elpirult. – El kellett volna mondanom neki. Tudom, hogy el kellett volna. De soha nem adódott megfelelő pillanat. Úgy értem, ez nem első randis téma. Az, hogy „hát, szeretem a kamarazenét és a norvég kötést, és múlt héten megmérgeztem egy nemzetközi bűnszövetkezet vezetőjét”, nem igazán venné jól ki magát.

– És az első randitok és az esküvőtök között egyszer sem támadt alkalmad a dologra? – érdeklődtem szelíden.

Mary Alice a körmét kezdte rágni, és olyan benyomást keltett, mint aki pokoli zavarban van.

– Attól féltem, hogy akkor elhagyna. Rettegtem. Világos? Féltem, hogy ha elmesélném neki, miket csináltam, akkor esetleg úgy fog dönteni, hogy nem tud ezzel együtt élni. Én meg nélküle nem tudnék élni.

– El kellett volna mondanod neki – jelentette ki Helen határozottan.

– Én egyik férjemnek sem mondtam el soha – válaszolta Natalie.

– Mert egyik férjeddel sem voltál együtt elég ideig ahhoz, hogy sor kerülhessen rá. Te úgy váltogatod a házastársaidat, ahogy mi, többiek a fehérneműnket – vágott vissza Mary Alice.

Natalie vállat vont. Ő inkább lehetőségként tekintett a monogámiára, mint kötelességként – és csak a második válása után döbbent rá, hogy ezt a véleményét esetleg érdemes lenne a leendő férjeivel is megosztania. Amikor a harmadikkal is megromlott a kapcsolatuk, teljesen lemondott a házasságról, és onnantól fogva csak olyan partnerei voltak, akiket a mai gyerekek dugópajtinak neveznének.