Fordította

Ács Eleonóra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jennifer Probst: The Secret Love Letters of Olivia Moretti

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of

Penguin Random House LLC

Copyright © 2022 by Triple J Publishing Inc.

All rights reserved

Borítóterv © Sarah Oberrender

Borítókép © Getty Images, Stocksy

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2022

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 461 8

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Tóth Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Bérci Ágnes

Ezt a könyvet a készenléti szervek munkatársainak és a vészhelyzetben dolgozóknak ajánlom, akik önfeláldozó módon mások segítésének szentelik az életüket. Akár élelmiszerpolcok feltöltéséről van szó, akár orvosi ellátásról, akár arról, hogy fogják egy beteg kezét, mindannyiukat nagyra becsülöm és tisztelem.

Külön elismerés a bátyámnak, Steve-nek, és a sógornőmnek, Danának, akik minden egyes napot a frontvonalban töltöttek, amíg én ezt a könyvet írtam.

Köszönöm.

Nem a szerelmet kell keresned, csupán a gátakat kell megtalálnod, amelyeket önmagadban építettél ellene.

Rumi

Az nem úgy van, hogy a szerelmesek egyszer csak valahol egymásra találnak. Ők mindvégig ott élnek egymásban.

Rumi

ELŐHANG

Drága R,

a múlt éjjel megint rólad álmodtam.

Mindig ugyanazt. És ez nem a szokásos emlék arról az estéről, amikor először csókolóztunk, vagy amikor elkapott bennünket az eső, elvesztettem a cipőmet, és te ölben vittél fel a lépcsőn, én pedig rájöttem, hogy szeretlek… hanem az, amikor először találkoztunk. Silvia néni bemutatott apádnak, te pedig ott álltál mögötte lehajtott fejjel, mintha szégyenlős lennél. Sötét, gyönyörű fürtjeid voltak, és őrült vágyat éreztem, hogy végigsimítsak rajtuk, de én is félénk voltam, ezért úgy tettem, mintha nem számítana, hogy nem szólsz egy szót sem, de apád megmondta a neved, mire te felnéztél.

Te is abban a pillanatban tudtad, mint én? Vagy csak én éreztem, hogy soha többé nem leszek ugyanaz? Sötét tekinteted nyugodt volt, és ott ragyogott benne a lelked. Úgy éreztem, örökké tudnálak nézni, és megtalálnám az összes választ, amit mindig is kerestem. Aztán elmosolyodtál, felvillantva a csálé első fogadat, és amikor visszamosolyogtam, a szívemet majd szétvetette valami hatalmas erő, amit akkor még nem ismertem. Örülök, hogy először barátok voltunk. Időre volt szükségem, hogy feldolgozzam azokat az érzéseket, amiket nem értettem. Azt hiszem, azért álmodom olyan sokat arról a pillanatról, mert a végtelen lehetőségek kezdete volt. Te voltál az egyetlen, aki igazán ismert. A férjem tudja, hogy az ágy bal oldalán szeretek aludni, és mindig elfelejtem visszacsavarni a fogkrém kupakját, és allergiás vagyok az eperre. De te az első pillanattól kezdve ismerted a szívemet és a lelkemet, attól fogva, hogy a tekintetünk találkozott.

Tudom, hogy azt mondtam, nem fogok írni. Komolyan gondoltam a fogadalmamat, komolyan veszem a házasságomat, de mintha minden egyes nappal eltűnne belőlem egy darab, mint ahogy a homok lepereg a homokórában, és félek. Félek, hogy nem marad semmi, ha tovább folytatom. Azért írok neked, hogy megmentsem magam. Önzőség, de mindig is mondtam, R, hogy én nem vagyok olyan jó, mint te. Valami nagyobbat és jobbat akartam, és meg is kaptam.

Nem tudtam, hogy ez mekkora áldozatot jelent. Mindkettőnk számára.

Nem várom el, hogy válaszolj. Talán el sem küldöm ezt a levelet, de ma este, ahogy ezt írom az éjszaka csendjében, szükségem van rád. És tudatnom kell veled, hogy nem felejtettelek el.

Örökké emlékezni fogok rád.

Buona sera,

Livia

ELSŐ FEJEZET

Priscilla

Priscilla Hampton azon tűnődött, hogy vajon minden lányt gyötör-e a lelkifurdalás, aki eltemeti az édesanyját.

Soha nem volt az az ember, aki utólag megkérdőjelezi a döntéseit, vagy elidőzik olyan tetteken, amelyeket már nem lehet megváltoztatni. De ahogy felnézett a gyerekkori otthonára, és szembesült a feladattal, hogy fel kell számolnia az anyja személyes holmiját, rosszul lett a „mi lett volna, ha” gondolatától.

Ahogy felsétált a boltíves ajtóhoz vezető kanyargós ösvényen, a túlméretezett, Tudor-stílusú ház még mindig olyannak tűnt, mintha ítélkezne fölötte. Prisnek sosem tetszett, ahogy a zsályazöld homlokzaton nyíló két hatalmas ablak esténként hátborzongató sárga fényt árasztott – akár mélyen ülő szemek egy beteges arcon. A középen lévő erkély egy lapos orra emlékeztette. Az anyja életének megkeserítője volt – tökéletes útvonalat biztosított a tinilányok számára, hogy éjszaka kiszökjenek. Az alsó téglaborításnak időtlen eleganciát kellett volna kölcsönöznie, de az egész inkább a régi és az új zagyva keverékének tűnt. Mégis, ez volt az egyetlen családi otthon, amelyben valaha élt. A válás után az apja harc nélkül feladta a házat, továbbállt, és összeköltözött az új szerelmével. Pris persze őt hibáztatta, amíg rá nem jött, az anyját nem igazán bántja a dolog, ami miatt valahogy jobban haragudott rá, mint az apjára.

Könnyebb lett volna, ha az anyja bosszút akar állni, vagy megköveteli, hogy a lányai utálják az apjukat. Ehelyett megfosztotta Prist attól a jogától, hogy keserűséget érezzen, és a szokásos derűs mosolyával félresöpörte az összes zűrös érzelmet, arra biztatva őket, hogy ápoljanak normális kapcsolatot az apjukkal, és ne aggódjanak.

Vajon az anyja belefáradt valaha is a végtelen tökéletességre való törekvésbe? Abba, hogy mindig kedves legyen és megbocsátó, és neheztelés nélkül helyezzen maga elé mindenki mást?

Pris megremegett, amikor imádott édesanyjára gondolt, arra, hogy egyedül fekszik a kórházi ágyban. Megint csak nem volt hajlandó segítséget kérni, utálta, hogy bárkit zavarjon a problémáival, akár a betegségével.

És egyedül haldoklott.

Prisen átvonult egy érzelmi hullám, ezért visszatartotta a lélegzetét, mert úgy érezte, vagy az idegösszeomlás, vagy egy olyan áttörés küszöbén áll, amely megérdemel egy cikket az Oprah Magazine-ban.

Hátulról beleütközött a húga, mire Priscilla majdnem orra bukott.

– Csajszi, elállod az utat. Miért vágsz ilyen hülye képet?

Pris bosszús pillantást vetett rá. Az igazság pillanata gyorsabban elillant, mint egy konzervatív, aki egy liberálisokkal teli szobában rekedt.

– Csak elgondolkodtam.

Bailey a szemét forgatta, és továbbsietett.

– Nincs idő gondolkodni. Este egy előadóestre megyek.

Az idősebbik húga levegőben úszó hangját némi bosszúság árnyalta.

– Most komolyan, Bae? Azért tettük szabaddá ezt a napot, hogy összepakoljuk anya holmiját és együtt legyünk. Még egy rohadt estét sem tudsz velünk tölteni?

– Rátok szántam a napomat. Ne tégy úgy, mintha te nem dobnál bennünket gondolkodás nélkül, ha valami fontos megbeszélésed lenne.

– Talán egy olyan munkáért, amiért fizetnek – mondta Devon. – De nem azért, hogy elolvassak valami szar részletet egy újabb versből, ami soha nem fog megjelenni.

Pris próbált nem összerezzenni, de ha a testvérei egyszer beindultak, még a meztelen Jason Momoa sem tudta volna megállítani őket.

Együtt léptek be a faragott mahagóniajtón, a vállukkal szándékosan összeütközve, miközben Pris a nyomukban loholt.

– Ez szép – háborgott Bailey. Vékony, aranyszínű lófarka ide-oda lengett, ahogy a fejét rázta. – Csak rajta, ítélkezz az életem felett, de én legalább nem adom ki magam olyan valakinek, aki nem vagyok.

– Én pedig nem pazarlom az életemet csupa haszontalan dologra, miközben úgy teszek, mintha az élet értelmét keresném – vágott vissza Devon.

Éppen csak megjöttek, és máris elkezdődött. Prisnek lüktetett a halántéka a kezdődő migréntől. Ma nem. Nem volt hajlandó hagyni, hogy erre a napra rátelepedjenek a szokásos vitáik. Amikor fiatalabbak voltak, Pris féltékeny volt a húgai között lévő szoros kapcsolatra. Mivel Devonnál öt évvel idősebb volt, neki kellett lennie az irányítónak, még akkor is, ha Devon mindig is basáskodóbb volt. De mint minden mást, Pris ezt a szerepet is vállalta, mert úgy vélte, ennek így kell lennie. Ez azonban egy láthatatlan gátat emelt közé és a testvérei közé, amelyet sosem volt képes ledönteni.

– Nem lehetne, hogy a feladatra koncentráljunk? Holnap jönnek az ingatlankezelők, úgyhogy csak anya hálószobáját kell megcsinálnunk. A többit majd ők elintézik.

– Furcsa érzés arra gondolni, hogy üres lesz a ház – sóhajtott Dev.

– Gondolkodtatok már azon, hogy anya miért nem adta el? – kérdezte Pris. – Állandóan panaszkodott, hogy túl nagy egy embernek.

Bailey meglengette tintafoltos ujjait.

– Természetesen miattunk. Egyszer azt mondta, túl sok itt az emlék ahhoz, hogy lemondjon róla. Talán hozok néhány cuccot, és ideköltözöm.

Devon felhorkant.

– Azt nem hiszem. Valami szállót csinálnál belőle a szakadt barátaidnak. Eladjuk, és megosztozunk a pénzen, ahogy anya akarta.

Bailey a szokásos drámaiságával, méltatlankodva fújt egyet.

– Anya mindig azt mondta, hogy ha akarom, az enyém lehet a ház. Lefogadom, hogy jobban szeretné, ha a családban maradna.

– Ezt írásba is adta? – kérdezte Dev, miközben tekintete végigpásztázott a tágas előcsarnokon, egészen a kristálycsillárig. Pris szinte hallotta, ahogy számológépként kattog az agya, miközben felbecsüli, hogy mennyit kaphatnak a helyért. Imponáló pozíciót töltött be a New York Egyetem pénzügyi tanszékének professzoraként, ám hajlamos volt a dolgokat szigorúan feketén-fehéren látni. A pénz komoly dolog, és Devon tett róla, hogy megegyezzenek az eladásban, hogy mindenki tisztességes részesedést kapjon.

– Komolyan? Ez azért durva – mondta Bailey.

– Az is. – Devon tekintete kitisztult, mogyoróbarna szemében újfajta keménység csillogott, amilyet Pris még sosem látott. Mintha még jobban megkérgesedett volna az évek során, amióta külön éltek. – Ne tegyünk úgy, mintha most bármelyikünk is erre vágyna.

– Anya halálára? – kérdezte Pris, és összeszorult a gyomra a levegőben növekvő feszültségtől. Félkörben álltak. Egy emlék villant fel benne, ahogy bújócskázás előtt szorosan összesimultak, miközben kiválasztották, ki legyen a hunyó, még abban az időben, amikor nemcsak szerették, hanem kedvelték is egymást.

– Nem. Együtt lenni. Nem játszom el a rám osztott szerepet, oké? Szóval, egyezzünk meg abban, hogy nekiállunk a háznak anélkül, hogy elkezdenénk érzelegni olyan dolgok miatt, amelyek már nem léteznek.

Még Bailey is felszisszent, finom arcán átsuhant a fájdalom árnyéka.

– Miért vagy ilyen rideg? – suttogta.

A levegő felragyogott, elhalványult, majd kihunyt. Pris is várta a választ, és azon tűnődött, vajon mikor volt a fordulópont, mikor döntöttek úgy, hogy jobb külön élni, mint megpróbálni mindhármuk darabkáit egyetlen kirakósba beilleszteni. Két évvel ezelőtt? Öt éve? Vagy a kapcsolatuk olyan lassan romlott meg, hogy senkit sem érdekelt annyira, hogy számontartsa?

Dev egy másodpercre kinyitotta a száját, és a szavak kimondatlanul lógtak a levegőben, mint egy túlfújt lufi, amely bármikor kipukkadhat.

Aztán megfordult, és a pillanat elszállt.

– Jobb, ha nekilátunk – mondta.

Nézték, ahogy felmegy a lépcsőn, és eltűnik.

– Ki kell mennem a mosdóba – motyogta Bailey az orra alatt, és végigmasírozott a folyosón. Miután Pris egyedül maradt, körülnézett, és azon tűnődött, vajon valamilyen formában megmutatja-e magát az anyja. Egy hideg fuvallat. Egy hang. Egy energiahullám, amely azt jelzi, megérkezett, hogy segítsen elsimítani a gyermekei közötti ellentétet.

De semmi sem történt. Csak szörnyű ürességet érzett a gyomra mélyén, és a szeme mögött az ismerős nyomást.

Pris nagy levegőt vett, megvonta a vállát, és elindult felfelé a lépcsőn.

MÁSODIK FEJEZET

Devon

Dev elmormolt egy szitkot az orra alatt, és kinyitotta az első üres dobozt. Miért kellett ilyen utálatosan viselkednie? Amikor Bailey elvesztette a türelmét, az emberek elfogadták, mint a művészegyéniség velejáróját. A szülei egész gyerekkorukban csak ingatták a fejüket Bailey hisztijein, mintha mulattatná őket. Bezzeg amikor Devon vesztette el a fejét? Rásütötték, hogy ebadta és kezelhetetlen.

És most?

Igazuk volt.

Kirántotta az anyja éjjeliszekrényének legfelső fiókját, és elkezdte átválogatni a rengeteg kacatot, rendezett kupacokba rakva őket. Egyik halom a szemét. A másik a hagyatéki kiárusításra menő holmik. A harmadik a kincsek, amelyeket a testvéreivel meg akarnak tartani.

Hallotta Bailey közeledő lépteit a lépcsőn, és megpróbálta elhessenteni a bűntudatot. A húga túl idős volt ahhoz, hogy gyerekként bánjanak vele. Miért kényeztette mindenki? Ha ő nem vette volna kezébe a dolgot, a ház még mindig vevőre várna, és csak romlana, mint a benne lévő pénzük. Prisnek ott volt a gazdag férje, Bailey pedig még mindig az apjuk nagylelkű apanázsára támaszkodott, Dev viszont tett azért, hogy egyedül is boldoguljon.

New Yorkban rohadt drága az élet. Persze a New York Egyetem professzorának lenni tisztességes karrier volt, rendes fizetéssel. De még mindig rengeteg mindenre vágyott – például arra, hogy megszerezze a tünékeny dékáni pozíciót és helyet kapjon az igazgatótanácsban. Hogy a főnökei, kollégái és diákjai még inkább tiszteljék. Dev mohón vágyott a sikerre, és érezte, hogy karnyújtásnyira van az áhított győzelem.

Újra az előtte álló feladatra összpontosított, végzett a legfelső fiókkal, és nekilátott a következőnek. A holmik zöme arc- és szemfestékek félredobott maradékai, ünnepi üdvözlőlapok, üres füzetek, törött képkeretek és olyan tárgyak összevisszaságából állt, amelyek valamikor sokat jelentettek az anyjának. Levendula megnyugtató illata terjengett a levegőben, tompítva a csorba széleit a gyásznak, amelybe Dev nem volt hajlandó belemerülni. Még nem. Majd ha hazamegy, szakít időt a sírásra és a gyászra.

Egyedül.

– Szép munka – mondta Pris vontatottan, és leült az ágy szélére. Hosszú lábait természetes kecsességgel tette keresztbe, amely azokról az időkről árulkodott, amikor még táncolt. Nagyot sóhajtott, és a kezét összekulcsolta a térdén. Dev tekintete egy pillanatig elidőzött az ujján ékeskedő nagy, csillogó kövön, a makulátlan, francia manikűrrel ápolt körmein. A nővére még negyvenévesen is megőrizte fiatalos szépségét, hattyúszerű nyakától a hosszú szőke haján át a tágra nyílt, púderkék szeméig, amely még mindig elrejtette a titkait mások elől. Pris volt a béketeremtő, de egyben a legtitokzatosabb is. Dev nem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy amikor mindenki alszik, a testvére a tündérek világában táncol, és soha senkinek egy szót sem szól róla.

Mindkét testvére az anyjára ütött – szőke haj, kék szem, világos bőr. Dev viszont sötét hajával és mogyoróbarna szemével az apjára hasonlított. Mindig is jóképű férfi volt, de valahogy a vonások, amelyeket Dev tőle örökölt, nem működtek olyan jól egy nőn. Túlságosan vaskosnak érezte a csípőjét és a mellét, kissé esetlennek a járását, és unalmasnak a színeit. Nehéz volt felnőni az aranyhajú testvérei mellett, és hallgatni az állandó megjegyzéseket, hogy ő mennyire nem hasonlít rájuk. Néha össze kellett szorítania a fogát, hogy ne üsse meg azokat a kedves idős hölgyeket, akik kissé sajnálkozva néztek rá.

Megvonta a vállát, és újra a jelenre koncentrált. Ideje volt szabadkoznia, amiért kegyetlen volt Bailey-vel.

– Sajnálom, de most mindannyiunknak felnőttként kell viselkednünk. Nem tesz jót Bailey-nek, hogy apától függ, vagy bombasztikus elképzeléseket dédelget arról, hogy ezt a házat csak úgy szórakozásból megtartja. Nekilátnál a szekrénynek? Jön néhány nonprofit szervezet, hogy összeszedje anya márkás ruháit, de a többit elajándékozhatnánk.

– Te nem kérsz belőlük? – kérdezte Pris. – Tekintete körbepásztázta a szobát, mintha minden személyes tárgyat lajstromba venne. – Én szeretnék néhány ékszert azokból, amiket viselt. És azt a piros-arany kardigánt.

Dev felvonta a szemöldökét.

– Mindenki vigye el azt, ami a legtöbbet jelent a számára. Én nem fogok senkivel sem harcolni. De miért pont azt a kardigánt akarod? Jézusom, az borzalmas.

Bailey szakította félbe a beszélgetésüket, lófarka ide-oda libbent, ahogy belépett a szobába.

– Most az egyszer egyetértek Devvel. Valahányszor találkoztunk, mindig könyörögtem anyának, hogy dobja ki, de csak szorosabbra fogta magán. Vén, mint a föld, és ronda, mint a bűn. Úgy ragyog, hogy rá sem bírtam nézni anyára, amikor azt viselte.

Pris elnevette magát, és a szekrényhez lépett, hogy átkutassa.

– Tudom, de valamiért annyira szerette. Azt hiszem, nagyobb becsben tartotta, mint a gyémántjait.

– Én megkaphatom a jegygyűrűjét? – kérdezte mohón Bailey. Dev éles pillantása láttán koboldarca dacossá vált. – Nem az értéke miatt, hanem mert arra emlékeztet, amikor mind együtt éltünk. És boldogok voltunk.

Devet meglepte a húga szavaiban kongó fájdalom. Mikor érezték magukat utoljára boldognak együtt? Az ünnepek mostanában feszült események voltak, mindannyian alig várták, hogy távozhassanak, amint megették a pulykát vagy kibontották az ajándékokat. Az apjuknak új felesége volt, és mindig kényelmetlenül érezte magát, amikor a régi és az új családja találkozott. Legfiatalabbként Bailey makacsul optimista volt, a természetéből adódóan rózsaszín szemüvegen át látta az életüket. Bárcsak Devon is ilyen könnyen ki tudta volna törölni a rossz dolgokat! De azok minden este ott lapultak, és a fülébe suttogtak. Gúnyolódtak.

– Persze – bólintott. A húga ellazult, a köztük vibráló feszültség oldódott kicsit.

– Köszönöm.

– Megtaláltam! – Pris diadalmas vigyorral húzta ki a szekrényből a kardigánt. Az anyag kopott volt – egykor bő, nagy hurkokkal kötött anyag, amely Devet egy kézi szőttes szőnyegre emlékeztette. A mérete túl nagy volt, a mintája pedig a naplemente élénk színeinek vibráló elegye, annyira intenzív, hogy megszédült, aki ránézett. Pris belebújt. Az ujjak túlnyúltak finom kezén, és a nagy, rozsdaszínű gombok csak tovább fokozták a bohókás képet.

Dev és Bailey nevetésben tört ki.

– Pont olyan szörnyű, mint amilyenre emlékszem – mondta Dev vigyorogva.

– Nem érdekel, elviszem – jelentette ki Pris.

– Légy boldog vele – legyintett Bailey. – Anya biztos örülne, hogy kell valakinek. De jobb, ha munkához látunk, mert nekem még le kell zuhanyoznom és át kell öltöznöm az esti felolvasásom előtt.

Dev lenyelte, amit mondani akart, és arra intette magát, hogy lazítson. Mindjárt vége a hétvégének, és visszatérhet a dolgos hétköznapokhoz. Az anyja kedvéért visszafogta magát.

– Te láss neki az íróasztalnak! – javasolta.

A munkára összpontosítottak, jórészt csendben dolgoztak. Minden egyes tárggyal, amelyet Dev megérintett, mintha egy éles emlékrepesz robbant volna bele az agyába, a nyomában a gyász szikrái csordogáltak át a testén. Azzal a módszeres precizitással nyomult előre, amely eddig is jó szolgálatot tett neki. Egy ezüstnyelű hajkefe. Minialbumok az évek során összegyűjtött fotókkal, többnyire kínos iskolai képekkel. Egy üveg úti parfüm, még az eredeti dobozában. Dev kivette, és mélyet szippantott belőle: virágos illat, könnyű, citrusos jegyekkel. Határozottan olyan, amelyet az anyja is viselt volna. Talán egy tartalék üveg volt, amit hanyagul bedobott a fiókba, hogy később majd elhasználja – mert hát mindig van később, ugye? Mindig van holnap.

Ujjai szorosabban markolták a sima üveget. Bárcsak elmondta volna nekik az anyja, hogy beteg. Miért nem tudott segítséget kérni? Miért kellett egyedül meghalnia a kórházban, amikor ha szól nekik, mindhárman ott lettek volna mellette?

Kibuktak belőle a szavak, mielőtt visszanyelhette volna őket.

– Anyának szólnia kellett volna nekünk.

Pris háttal állt neki, ruhákat szedett le a vállfákról.

– Gyorsan történt, Dev. Senki sem tudta, hogy tüdőgyulladás lesz belőle.

– Nem, még azelőtt. Már egy hete beteg volt, és még orvoshoz sem ment. Istenem, miért nem tudott szólni, hogy hozzunk húslevest, köptetőt vagy bármit?

– Mert attól félt, hogy egyikünk sem jönne el.

Dev döbbenten fordult Bailey felé.

– Miről beszélsz? Kevesebb mint kétórányira lakom – azonnal kocsiba ültem volna. Te pedig egy órán belül ide tudtál volna ugrani! Miért nem keresett téged?

Bailey válla megmerevedett, de kerülte Dev tekintetét.

– Valószínűleg attól tartott, hogy mindannyian túl elfoglaltak vagyunk, ami igaz is. Mindig ilyen önfejű volt.

– Nem adott nekünk esélyt. – A csalódottság felingerelt kobraként tekergett Dev gyomrában. – Arra, hogy elbúcsúzzunk, vagy bocsánatot kérjünk, vagy valami.

Pris félrebillentett fejjel, homlokráncolva nézett rá.

– Miért kellett volna bocsánatot kérni? Összevesztetek? Vagy történt valami?

Például az az ezernyi lesajnáló kérdés, amelyet Dev elengedett a füle mellett, mert utálta, hogy mindig a tökéletes Prishez és az imádni való Bailey-hez hasonlítják. És isten a tanúja, utálta, hogy az agya állandóan ezen pörög, és ez ennyire bántja, de az igazság túl szörnyű volt ahhoz, hogy ne vegyen róla tudomást.

Valahogy az anyja azt éreztette vele, hogy teljesen értéktelen.

És most már késő. Nem maradt remény arra, hogy végre őszintén elbeszélgessenek arról, miért éppen Dev okozott neki csalódást. Az élet nem egy romantikus komédia, aminek happy end a vége.

Inkább egy szartenger.

– Nem volt semmiféle veszekedés – felelte. Kidobta a parfümöt, és becsukta az utolsó fiókot. – Csak egy kósza gondolat. Egyszerűen dühös vagyok, amiért így történt.

Pris megértő pillantást vetett rá.

– Nem hibáztatlak. Olyan volt, mint egy rémálom, amikor felhívtak a kórházból, hogy anya meghalt. Folyton arra gondoltam, hogy valaki előugrik, és azt kiáltja: Átverés!, és akkor gyűlölhetem a szörnyű viccért.

– Én nem hittem el – mondta Dev. – Amikor felhívtál. Túl sok volt.

Bailey-nek remegett a hangja.

– Én rohantam. Pizsamában mentem a kórházba, mert még annyi időt sem akartam elveszíteni, amíg átöltözöm. Talán azt gondoltam, ha elég gyorsan odaérek, bebizonyíthatom, hogy az egész egy szörnyű tévedés.

Bailey képe, ahogy alvósortban és egy régi fekete pólóban, kócosan, a bánattól tébolyult kék szemmel zokog a kórházban, örökké kísérteni fogja Devet. A húga a földre rogyott, és úgy jajveszékelt, hogy ő libabőrös lett tőle. Vajon neki könnyebb, hogy mindig szabadjára engedi az érzelmeit? Kiüríti magát, mint egy edényt, amíg újra meg nem telik érzésekkel, majd megbillenti és ismét kiönti őket – mint abban a kis teáskannáról szóló dalban? Dev sokszor elgondolkodott ezen. Mert az ő bensője olyan volt, mint egy tönkretett erdő – egyenes sorokban álló, néma, kiszáradt, elpusztult fák.

Csend telepedett a szobára. Úgy tűnt, mindenki elmerült a gondolataiban, így amikor Pris a nevüket kiáltotta, Devon összerezzent.

– Mi az? Megtaláltad a Gucci kösztümöt? – kérdezte, próbálta némi gúnyos szellemességgel megtörni a rájuk telepedett, nyomasztó szomorúságot.

– Nem, egy ládát találtam.

Dev figyelte, ahogy a nővére előhúz egy gyönyörű, aranyozott faragványokkal díszített cédrusfa ládát. Közepes méretű volt, oszlopos lábakkal és bonyolult zárral. Végigfutott a hátán a hideg, amikor mindannyian köré gyűltek, és úgy bámulták, mintha fontos válaszokat rejtene, nem pedig néhány rend gondosan őrzött takarót vagy ágyneműt.

Dev szólalt meg először, figyelmen kívül hagyva a szaporábban kalapáló szívét.

– Nyisd ki!

Pris habozott, a keze, akár egy törékeny madár, félúton lebegett a levegőben. Devet furcsa előérzet fogta el.

Aztán kattant a zár, és felemelte a fedelet.

Penészszag, pamut és fa illata szállt az orrába.

Egy ágytakaró feküdt a ládában.

Dev válla elernyedt. Az ágytakaró elefántcsontszínű volt, kézzel tűzött, és egész szép, mégis unalmas darab a felfokozott várakozáshoz képest. A testvérei megkönnyebbült sóhajából nyilvánvaló volt, hogy ők is így éreztek. Valami mást vártak.

Bailey végigsimított a puha anyagon.

– Szép. Én a helyedben ezt választanám, Pris. Jobb, mint a kardigán.

Pris elvigyorodott.

– Te és Dev még megharcolhattok érte, vagy elajándékozzuk. Nekem biztosan nincs szükségem még egy ágytakaróra.

Dev elvesztette az érdeklődését, és visszatért a második komódhoz.

– Nem tudom, miért volt szüksége anyának egy ládára az ágynemű tárolásához. Van egy hatalmas ágyneműtartója, ami csak félig van tele.

– Talán megfogta a szépsége – dünnyögte Bailey. – Én mindig is odavoltam a szép kalapdobozokért, pedig soha életemben nem volt kalapom. Van benne valami romantikus.

Dev felhorkant.

– Anya volt a legkevésbé romantikus ember, akit valaha ismertem.

– Miért mondod ezt? – méltatlankodott Bailey. – Valószínűleg neki is voltak álmai és vágyai, mint mindenki másnak.

– Ebben egyetértek Devvel – szólt közbe Pris, kissé élesen. – Anya gyakorlatias volt. Jobban szerette a biztonságot és a racionális döntéseket, mint a szenvedélyt. Nem volt az a típus, aki rossz fiúkkal randizik, vagy aki sutba dob egy logikus tervet egy hirtelen jött ötlet miatt.

– Hát, én meg nem értek egyet – közölte Bailey.

– Milyen meglepő – morogta Dev. Magán érezte Bailey pillantását, ezért a pakolásra koncentrált. Egyszer csak valami zizegést hallott, és ugyanakkor a húga hangját.

– Öhm, csajok. Találtam valamit.

Dev megfordult, arra számítva, hogy egy újabb ágytakarót lát, de Bailey egy vastag manilaborítékot tartott a kezében.

– Valószínűleg fontos számlák másolatai, vagy régi fotók – tippelt Dev, átkukucskálva a húga válla fölött.

Bailey kinyitotta a borítékot, és egy lila szalaggal átkötött levélköteget húzott elő. Dev figyelte, ahogy a húga kioldja a szalagot, és lassan átlapozza a papírokat. Nem voltak borítékban. Csak egyik levél a másik után, a tetején dátummal, és végig ugyanazzal a megszólítással.

Livia, amore mio.

– Mi az? – tudakolta Pris, a szekrénytől elfordulva.

– Levelek. Rengeteg – felelte Bailey.

Dev felvette a borítékot, és belecsúsztatta a kezét.

– Semmi más nincs benne. Nekünk szólnak?

Bailey megrázta a fejét.

– Egy R nevű valakitől vannak, és mintha szerelmes levelek lennének.

A hirtelen beállt csend szinte sistergett az elektromosságtól. Egymásra néztek. Pris megrázta a fejét.

– Lehetetlen. Apa után nem járt senkivel. És huszonhárom évesen ment férjhez, szóval nem sok ideje volt romantikus kalandokra.

– Lehet, hogy egy főiskolai szerelme írta őket? – vetette fel Dev. – Talán elfeledkezett róluk.

Bailey ujjai megfeszültek a leveleken, ahogy átfutott néhányat.

– Elég szenvedélyes írások.

Pris benyúlt a ládába.

– Találtam még valamit. Úgy néz ki, mint egy hivatalos irat.

Dev várta, hogy a nővére elolvassa a dokumentumot. Amikor a végére ért, döbbent arccal nézett fel.

– Ez egy házról szóló okirat. Ami anya tulajdona. Olaszországban.

Bailey levegőért kapkodott.

– Várjunk csak, anyának van egy háza Olaszországban? Ez őrültség! Elmondta volna nekünk.

Devnek zúgott a feje, megpróbált koncentrálni.

– Megnézhetem? – Pris odaadta neki. – Ó, istenem, Prisnek igaza van. Anyának van egy háza Positanóban, Olaszországban.

– Az az Amalfi-parton van? – kérdezte Bailey homlokráncolva. – Nem is ismerünk senkit Olaszországban. Említette valaha is valamelyikőtöknek?

Megrázták a fejüket.

– Kell lennie valami magyarázatnak – vélte Pris. – Felhívom az ügyvédjét, és megkérdezem, ő tud-e róla.

– És persze apát is – tette hozzá Bailey. – Talán az övé volt, és anyának adta a váláskor?

– Azt kétlem. Nem gondolod, hogy akkor jártunk volna ott? – kérdezte Dev.

– Nem tudom, mit gondoljak – felelte Bailey elfúló hangon. – Ez annyira furcsa.

– Talán hagyott nekünk erről egy levelet – vetette fel Pris.

Bailey háromfelé osztotta a papírköteget.

– Jó ötlet, nézzük meg. Én csak átlapoztam őket.

Mindegyikük átpörgette a saját levélcsomóját, de Dev nem talált semmit, ami nekik szólt volna.

Pris felsóhajtott.

– Nem látok semmilyen nekünk szóló levelet. Mindegyiket ez az R írta. De át kell néznünk anya többi holmiját is. Lehet, hogy a magyarázat a házra valahol máshol lapul, csak mi nem vettük észre. Anya vezetett naplót? Személyes feljegyzéseket? Volt egy külön mappája a személyes iratoknak?

– Azokat már megtaláltuk, emlékszel? Szükségünk volt rájuk a temetéshez – mondta Dev.

Bailey felemelte a kezét.

– Lányok, ezt hallanotok kell – mondta éles hangon.

Olvasni kezdett.

Livia, amore mio,{1}

ma felmásztam a tetőre, néztem a naplementét, és rád gondoltam. Az illatodra, ami olyan, mint a gyöngyvirág, és arra, ahogy a kék szemed felragyog, amikor mosolyogsz, és ahogy suttogva kimondod a nevemet, miután megcsókoltalak. Számolom a napokat a nyárig, és azon tűnődöm, vajon te is ugyanígy gondolsz-e rám. Vajon egy újabb félév a főiskolán ráébreszt-e arra, hogy sokkal többet kaphatsz, mint ez az egyszerű élet, amit én itt kínálhatok. Igen, összetörne, ha elveszítenélek, de vajon elég lehetek-e neked? Egy olyan nőnek, aki lángra lobbantja a szívemet, és akinek egyetlen mosolyától a lába előtt hever a világ? És ami még rosszabb: túl önző vagyok ahhoz, hogy elriasszalak, dolcezza. Ha akarsz engem, én várni fogok rád. A szerelmemmel gondoskodom róla, hogy megtaláld a boldogságot, amit megérdemelsz, és kinyitom a városokat, mint egy osztrigát, hogy megadjam, amire szükséged van. Nem lep meg, hogy osztályelső vagy, különösen művészettörténetből. Sok múzeum és kurátor szerencsés lesz, ha megkaphat téged. Hamarosan megérkezel Silvia nénéddel, és elkezdődik az igazi életem. Addig napközben a halak és a turisták lesznek a társaságom. Te pedig éjszaka, az álmaimban.

Il mio cuore sarà tuo per sempre,{2}

R

Bailey befejezte az olvasást, és felnézett.

Dev még sosem hallott ilyen szavakat egy férfitól – mintha köréje tekeredtek és összeszorították volna a leplezetlen érzelmek. Ki volt ez a nő, aki ilyen szívből jövő fogadalmakat ihletett? Biztosan nem az az anya, aki felnevelte. És miért nem beszélt róla soha – még úgy sem, mint a régi szerelméről?

Összezavarodtak a gondolatai. Pris ijesztően sápadt volt, és úgy nézett ki, mint akit megütöttek. Bailey pedig olyan álmodozó arcot vágott, mintha valahol egy másik világban járna. Valószínűleg romantikus képet festett az egészről, holott kellett, hogy legyen rá racionális magyarázat. Devnek csak meg kellett találnia.

– Ez csak egy buta főiskolai fellángolás – jelentette ki határozottan Pris. – Mindannyian őrzünk emlékeket régi szerelmekről. Valószínűleg elrejtette a leveleket apa elől, aztán egyszerűen elfeledkezett róluk.

Dev az ajkába harapott.

– Ez a fickó olasz! És mi van a házzal? És ki az a Silvia néni?

– Fogalmam sincs – mondta Bailey. – Úgy hangzik, mintha anya minden nyáron odautazott volna. Nekünk miért nem szólt erről?

– Nagymama és nagypapa sem beszélt soha Silvia néniről. Valamiért titkolták? A család fekete báránya volt, vagy ilyesmi?

– Nem tudom. De mindketten meghaltak, úgyhogy esélyünk sincs megkérdezni őket – mutatott rá Dev.

Pris egyre csak rázta a fejét, és az orra alatt motyogott, mintha nem lenne hajlandó elfogadni a felfedezésüket.

– Biztos van rá magyarázat. Anya nem az a típus volt, aki egy titkos életet és egy olaszországi kéglit rejteget. Ez lehetetlen.

– Minden lehetséges – szögezte le Bailey. – Ennek azonban még apa előtt kellett történnie. Gondoljátok, hogy a válás után újra megkereste ezt a fickót?

Dev felvonta a szemöldökét.

– Hát, apa volt az, aki félrelépett. Talán bosszúból vette fel újra a kapcsolatot ezzel a fickóval? Vagy mert magányos volt?

Prist érthetetlen düh fogta el.

– Szerintem túlreagáljuk a dolgot, és van rá racionális magyarázat! – csattant fel. – Olvassunk el még egy levelet. A legutolsót. Mi a dátum?

Bailey a köteg végére lapozott, óvatosan, vigyázva a ropogós fehér papírra.

– Nincs dátum. – Habozva megállt. Dev visszatartotta a lélegzetét, úgy érezte, hogy mindannyian egy szakadék peremén állnak: azontúl túlságosan sok információ vár rájuk. Ha még egyet lépnek, nem lesz visszaút, vagy nem tehetnek úgy, mintha semmi sem történt volna. Akarják, hogy az anyjukról alkotott képük örökre megváltozzon?

De már túl késő volt visszafordulni. Felfedezték ezeket a leveleket, és Bailey már el is kezdte olvasni az utolsót.

Drága Livia,

hosszú ideig képtelen voltam tudomást venni a leveleidről. Mindkettőnknek így volt a legjobb – hogy végre elengedjük a múltat, ami túl szép volt, és talán mindkettőnket tönkretett volna. Mindent megtettem, hogy az agyam hátsó részében elzárva tartsam azokat a nyarakat. Még az az egy becses hét is, amikor azt hittem, hogy visszajössz hozzám, olyan emlék, amit jobb nem felidézni. Meggyőztem magam, hogy az együtt töltött időnk csak egy álom volt, de amikor megláttam a nevemet azokon a borítékokon, rájöttem, hogy csak lerombolnám azt az életet, amit újra felépítettem, miután elmentél. Ezt nem tehettem meg, dolcezza. Még érted sem. De most válaszúthoz érkeztem. Még mindig gondolok rád. Még mindig azon tűnődöm, mi lett volna. Még mindig szeretném látni az arcodat.

Szóval igen, itt találkozunk a 65. születésnapodon.

R

Bailey kezéből kiesett a papírköteg. Döbbent csendben néztek egymásra.

Dev elméje könyörgött, hogy megérthesse a dolgot, de megbotlott az idővonalban. Az anyja februárban halt meg. A születésnapja májusban lett volna, ami azt jelentette, hogy még azelőtt meghalt, hogy erre a találkozóra sor kerülhetett volna. Testvéreivel a temetés után a hivatalos ügyeket és a végrendeletet intézték, a házzal kapcsolatos teendőket a végére hagyták.

Vajon ez a férfi ott várt az anyjukra Positanóban a hatvanötödik születésnapján? Esetleg értesült arról, hogy meghalt? Vagy a kapcsolatukat mindenki előtt titokban tartották?

Dev törte meg a csendet.

– Szerintem el kell olvasnunk ezeket a leveleket, és meg kell tudnunk, hogy mi folyik itt.

Bailey lassan bólintott.

– Azt hiszem, lemondom a ma esti felolvasást.

Pris nagyot sóhajtott.

– Kiszaladok és hozok magunknak egy üveg bort.

{1} Szerelmem.

{2} A szívem örökké a tiéd.