Elena Poniatowska

Leonora

Leonora Carrington regényes élete

Fordította Greilinger Szonja

Elena Poniatowska: Leonora

© Elena Poniatowska

c/o Schavelzon Graham Agencia Literaria

www.schavelzongraham.com

Hungarian translation © Greilinger Szonja, 2024

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2024

Borítókép: Photo Hermann Landshoff.

© bpk / Münchner Stadtmuseum, Sammlung Fotografie / Archiv Landshoff

ISBN 978-615-6402-40-0

A kötetben említett festmények megtekinthetők összegyűjtve a kiadó honlapján

ampersand.hu/leonora

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Fekete Rozina

A szöveget gondozta Kővári Bettina

A borító Hermann Landshoff fotójának felhasználásával készült

Külön köszönet Murányi Eszter, Jónás Tamás

•

1. Crookhey Hall

A négy testvér – Patrick, Gerard, Arthur és Leonora – a terített asztalnál ül az ebédlőben, és nagy adag zabkását reggelizik. A kislány nem szereti a zabkását, de a Dadus, Mary KAVANAUGH azt mondja neki, hogy ha megeszi, akkor a tányér közepén rábukkan a Windermere-re, Anglia legszebb tavára. Leonora a tányér szélétől a közepe felé haladva bekanalazza a kását, majd füleli a víz hangját, és figyeli a kis hullámok csapkodását a tó felszínén.

Mindhárom fiú zöld szemű, de Leonorának Gerard mosolygós tekintete tetszik a leginkább.

Az ebédlőben és egész Crookhey Hallban sötétség honol. Leonora egyik első emléke a mindenütt megülő korom. Végül is az egész Föld egy hatalmas kémény. A lancashire-i textilgyár füstje körbelengi a nappalokat és az éjszakákat. Leonora apja, ennek a feketeségnek a királya, ízig-vérig üzletember, és az ő gyára ontja magából a legtöbb füstöt a környéken. A kislány az utcán járókelő férfiakat is kormosnak látja. Nagypapája a pamut és gyapjú keverékéből előállított Viyella anyag szövőgépének feltalálója volt, a Carrington Cottons gyár füstje pedig beborítja az egész vidéket. Aztán Leonora apja, Harold Wilde Carrington, eladta a Viyellát és a Carrington Cottonst a Courtaulds textil- és ruhagyártónak, és ő lett az Imperial Chemical Industries vegyipari vállalat főrészvényese.

Crookhey Hallban kifejezetten nagy távolságok vannak. Ebben a hatalmas, gótikus épületben él a Carrington család: Harold, az édesapa; Maurie, az édesanya; Patrick, az elsőszülött nagyfiú, és Arthur, a legkisebb – Gerard, a harmadik testvér Leonora egyetlen játszótársa. Rab és Toby a két skótterrier-kölyök a cinkosaik a mindennapi csínytevésekben.

Leonora leguggol Rabhoz, hogy a kutyus szemébe nézzen, és szemügyre vegye rózsaszín nóziját.

– Csak nem négylábú lettél? – kérdezi az anyja.

Leonora belefúj Rab pofájába, mire a kutya megharapja.

– Miért csinálod ezt? Még a végén úgy megharap, hogy nyoma marad! – szól rá rémülten az anyja.

A felnőttek nem értik, hogy a gyerekek miért csinálnak ezt vagy azt az állatokkal, mert ők már kívül élnek az állatok és a gyerekek közös, titokzatos világán.

– Azt mondod, hogy én nem állat vagyok? – kérdi Leonora elképedve az anyját.

– De állat vagy, csak te emberállat.

– Én tudom, hogy ló vagyok, mami, belülről lónak érzem magam.

– Az biztos, hogy lendületes és erős vagy, leküzdesz és megugrasz bármilyen akadályt, akárcsak egy kiscsikó. De én, itt és most, kislányként látlak magam előtt fehér ruhában, kis medállal a nyakadban.

– Ez nem igaz, mami, én valójában egy kislánynak álcázott ló vagyok.

Leonora Tartarosznak hívja fából készült hintalovát, akivel naponta többször is útra kel. „Vágtass, Tartarosz, vágtass!” Fekete szeme szikrázik, arca elszánt, haja lobog, mint a paripa sörénye a szélben, vadul rángatja az istrángot, és közben megfeszül a nyaka.

– Kisasszony, csillapodj már! – kérleli a Dadus. – Lassíts, és mássz le a hintalóról, különben jön a papád, és a ló helyett rád köti a zablát.

A gyerekek tartanak az apjuktól. Külön lakrészük van a házban, az az ő királyságuk, és naponta csupán egyszer találkoznak a szüleikkel. Néha teázáskor behívatják őket a szalonba vagy a könyvtárba. Csak akkor beszélhetnek, ha megszólítják őket.

– Citrommal vagy tejjel kéred a teát? – kérdezi az anyjuk, jobb kezében az elegáns sheffieldi teáskannát lebegtetve. Különös szokása, hogy bizonyos mondatokat újra és újra elismétel: „Látom, hogy valaki épp most kente össze a ruháját. Hallom, hogy valaki szürcsöli a teát. Látom, hogy valakinek fekete tinta ment a körme alá. Látom, hogy valaki az ujjával mutogat. Hallom, hogy valaki csörömpöl a csészében a kanállal. Látom, hogy valaki nem egyenes háttal ül.” A négy testvér ilyenkor egyszerre pattan fel és áll vigyázzba.

A szolgálók szélsebesen sietnek el Leonora mellett, szinte hozzá sem szólnak, csak a francia Mademoiselle Varenne kéréseit közvetítik. Ő a gyerekek nevelőnője, Leonorának külön katekizmust is tanít.

A felnőttek megállás nélkül kérdezgetik: „Hogy megy a tanulás? Felolvasnál nekem valamit?” Egymásnak feszülnek a vastag falak, a jó modor, a nagy tükrök, az elegáns székek, a csöppnyi cinkosságra is alkalmatlan ősök portréi és a porcelán teáscsésze – amelyet szigorúan egyenes háttal ülve kell az ajakhoz emelni. A házban minden annyira törékeny, hogy az összes lépést alaposan meg kell fontolni, és mindig óvatosan kell közlekedni.

– Leonora, elmondanád, hogy hol tartasz a tanulmányaidban? – kérdezi kedvesen Harold Carrington. Csodálattal tekint okos kislányára, mert az megkérdőjelezi a felnőttek mondandóját. Szórakoztatónak és bájosnak találja. Fáradozást és pénzt nem sajnálva gondoskodik róla.

Egyik óra szorosan követi a másikat, ahogyan a rózsafüzér feszesen sorakozó gyöngyei. A testes Mr. Richardson hetente kétszer zongoraleckékkel gyötri Leonorát. A lány hosszú ujjaival képes egy oktávnyi hangot is leütni, így a tanár biztosítja Maurie-t, hogy lányából akár kiváló zongorista is lehet. Minden alkalommal, amikor Richardson a billentyűk felé fordul, elejti a okuláréját, Leonora pedig eldugja, és csak akkor adja vissza, amikor a tanár könyörögve kéri. Utána következik a balett és a vívás: szökkenés előre, szökkenés hátra, fő a precizitás. A varrás- és hímzésórák helyett szívesebben kergetőzne a testvéreivel a kertben, de nem engedik ki, ezért bosszúból az ujjbegyét szurkálja a tűvel.

A ház jobb szárnyában lakó gyerekeket a szüleik a francia nevelőnőre és a Dadusra bízzák. Mademoiselle Varenne-nel ellentétben, aki a szülőkkel együtt eszik az asztalnál, az ír Dadus éjjel-nappal velük van, ezért a gyerekek nagyon szeretik őt. Mademoiselle Varenne-t azonban már a következő vonattal küldenék is vissza Franciaországba, de elviselik, mert tudják, hogy nem marad náluk örökké. Mary Kavanaughra viszont még sokáig számíthatnak. Alacsony és vékony testalkata ellenére a gyerekek biztonságban érzik magukat az ölében. Apró lényekről – a sidhekről – szóló meséivel teljesen megbabonázza őket.

– Miért nem láthatom őket, Dadus?

– Mert a föld alatt élnek.

– Törpék?

– Nem. Lelkek, amelyek testet öltenek, és aztán jönnek ki a földből.

– De miért élnek a föld alatt?

– Mert a gaelek Míl Espáine vezetésével elindultak Spanyolországból, és meghódították Írországot. Ezért aztán a sidhek a föld alá bújtak, hogy tovább gyakorolhassák a varázslást.

– Ha a sidhek parányi lények, akkor nekem látnom kellene őket, én mindent látok, Dadus!

– Még soha senki nem látta őket, Leonora, képzeld, hogy még mikroszkóppal sem!

Aztán eldalolja neki Augustus de Morgan angol matematikus bölcsességét: „Nagy bolhák hátán kis bolhák: csípős bájt lelni ebben. S még kisebb bolhák megtoldják e sort, mely véghetetlen. Nagy bolhák rendje még nagyobb bolhák rendjét előzi: S még nagyobbakét… tudhatod, jön még nagyobb, s a többi.”{1}

Leckeírás közben a sidhek Leonora körül ugrabugrálnak az asztalon, fürdésnél ott pancsolnak vele a kádban, lefekvéskor pedig ők is befészkelik magukat az ágyába. A kislány így suttog nekik:

– Menjünk ki a kertbe! Ez a Mademoiselle maga a pestis, segítsetek eltüntetni a föld színéről! Elegem van a francia nyelvtanból!

De hát, ezek a franciák már csak ilyenek…

– Elle trous casse les pieds! – mondja Leonora pufogva. – Tönkreteszi a lábunkat! – fordítja le anyjának. – Que tu voulusses, que nous fîmes, que vous fîtes.{2} Ezeket a ragozásokat már a franciák sem használják, még XIV. Lajos sem beszélt így! – pufogja.

A sidhek még Gerardnál is jobb barátoknak bizonyulnak: Gulliver utazásait Leonora (persze a sidhekkel együtt) és Gerard is elolvasta, de a fiú nem akar a liliputiakkal játszani, sem Blefuscu nagykövetével találkozni. A föld alatt élő parányi lények ellátják Leonorát mindenféle jótanáccsal – Gerardot viszont már nem. Őt már nem érdekli Lewis Carroll története Alice-ről, és Beatrix Potter Nyúl Pétere sem. Ezek lányos dolgok. A sidhek a világon a legbölcsebb lények, még a tóban élő hatalmas halnál is bölcsebbek, és ez már aztán tényleg valami, hiszen a tavi hal mindentudó. A kislány a vízparton álldogál, amikor a hal azt mondja neki, hogy ne aggódjon, minden rendben lesz; mindeközben ezüstösen csillogó pikkelye megvilágítja Leonora arcát. Persze, ahhoz, hogy rendben legyenek a dolgok, Dadus segítségére is szükség van.

– Kérdezhetek tőled valamit, amire eddig még senki sem tudott válaszolni?

– Persze, hallgatlak.

– A papa mikor fog meghalni?

– Hát, ezt én nem tudhatom.

– Dadus, miért kell esténként aludni?

– Mert olyankor túl sötét van bármit is csinálni.

– De hát a baglyok és a denevérek is este vannak ébren. Mindig is szerettem volna fejjel lefelé lógva aludni, mint a denevérek.

– Bizony jó úgy lógni, mert jobban eljut a fejedbe a vér – mondja Dadus Leonorával egyetértésben.

A kislány éjszaka felkel, és azt mondja neki:

– Dadus, egy meztelen kisfiú ül a kőrisfán, és engem hívogat.

Dadus kihajol az ablakon:

– Én nem látok senkit.

– Ki kell mennem érte, mielőtt megfagy a fehér nap alatt.

– A kőrisfa a legnagyobb és legszebb az összes fa közül a Földön, a tengerben gyökerezik, az ágai pedig az eget tartják, és tündérek lakják, akárcsak a tölgyet és a csipkebokrot. A tündérek engedélye nélkül senki sem mászhat fel ezekre a növényekre – meséli Dadus az ágy szélén ülve, míg a kislány vissza nem alszik.

Hasonló eset történik, amikor a kertben sétálnak:

– A pici tenyerét nyújtotta nekem egy kisfiú, és amikor én is nyújtottam neki az enyémet, felkiáltott, és köddé vált.

– Én nem látok semmit, Prim.

– Ne hívj így!

– De hát olyan vagy, és úgy is jársz, mint egy primadonna, nézd csak meg magad, hogy pipiskedsz a nyakaddal.

– Utálom, amikor Primnek szólítasz. Nézd, megint ott jön az a kisfiú! Elbújt egy fa mögé.

Dadus keresni kezdi a kisfiút, majd mosolyogva mondja:

– Úgy tűnik, kíváncsiak rád a sidhek.

– Jó lenne, ha mindig velem játszanának.

– Prim, ha sokat olvasol, sosem leszel magányos. A sidhek mindig veled lesznek.

Leonora a falra rajzolja a sidheket, anyja pedig hagyja, mivel a jótékonysági eseményeken árult dobozkák fedeleit ő maga szokta kidíszíteni. Maurie virágokat fest a doboztetőkre, Leonora pedig lovakat és pónikat varázsol a fehér falakra. Maurie csodálja lánya kézügyességét.

– Nagyon szépet rajzoltál! – dicséri meg.

Dadus kérdésére, hogy mivel szeret a legjobban játszani, Leonora így felel:

– Tartarosz a kedvencem, mert ki nem állhatja a papát.

Amikor leszidják, egyből felül a hintalóra. Ha Gerard nem akar kimenni vele a kertbe, Leonora már pattan is Tartaroszra, és addig zajong, amíg valaki be nem megy hozzá. Amikor ebédnél vagy vacsoránál büntetésből nem kap desszertet, úgy megjáratja hintalovát, hogy az élmény jócskán kárpótol bármily csokis finomságot.

A konyhából kiáradó illatok azonnal odavonzzák, talán azért is, mert a helyiség tiltott zóna a gyerekek számára. Fantasztikus marhahúsos és vesés pite, marhasült és foltos tőkehal készül. Az idős, sárgás arcú szakácsnő a főzőkályha mellett gubbaszt, várja, hogy megfőjön a húsleves. Lánya, a kukta ráförmed az anyjára, hogy ha gyengélkedik, akkor Isten áldásával menjen már lepihenni, ő majd ellát helyette minden teendőt.

– Anyám, egész álló nap csak sopánkodsz!

– Te szamár! – üvölt rá a szakácsnő. – Majd elpusztulok itt, te meg csak magaddal törődsz!

– Hát akkor miért nem akasztod fel magad inkább? A kertben bőven akad fa, a kötél meg olcsó!

– Meg kellett volna fojtsalak, amikor megszülettél! – fröcsögi majd’ kipukkadva a dühtől a vén szakácsnő.

Hát beszélhetnek így egymással az emberek?! Leonora egy ismeretlen világban találja magát, éppúgy, mint amikor az istállóban kíváncsiskodott. Azt már megtanulta, hogyan mehet a lovakhoz anélkül, hogy tilalmakba ütközne – felszerelés nélkül nem ülhet lóra, és nem ölelgetheti meg csak úgy a nyújtózkodó, szuszogó kiscsikót.

A konyhát ellepi a bárányhús bukéja. A tűzön rotyogó leves illata annyi mindent rejteget: az istálló, a csűr, a trágya, a kaland, a szélben borzolt lószőr, amelybe mindig erősen kell kapaszkodni – a felfedezés bódító aromája. A konyhaszekrények a távoli és egzotikus Mezopotámia illatát árasztják.

2. A zabolátlan lány

Leonora anyai nagymamája, Mary Monica és a Dadus a westmeathi birtokon mindenféle történeteket mesélnek a kislánynak, és együtt élik át a lenyűgöző meséket Írországban.

– Írország egy smaragdzöld része a Földet borító hatalmas paplannak – mondja Dadus.

– És ki takargatja be a Földet lefekvés előtt?

– Hát a Nap. A Nap a szegények takarója. Írországban a köd is védelmezőjük.

A Carrington család mindennap bejárja Westmeath vidékét, miközben megelevenednek a ködben felszálló árnyak: madarak, bárányok, itt-ott felbukkanó rókák, aztán Leonora legkedvesebb lovai és a ménest terelgető csikósok. A testvérek addig csatangolnak odakint, míg el nem ered az eső. Dadus szerint „az eső olyan, mint a keresztelővíz”, és már csukják is össze az ernyőket: ha a salátának és más zöldségeknek jót tesz, a gyerekekből akár még gyümölcsöket is varázsolhat! A fű szétterül földi lepedőjén, és Leonora élvezettel nézi a fűszálak hajlongását a szélben. A fuvallatok egészen addig nyújtóztatják a fűszálakat, míg azok végül ráhajtják orcájukat földi párnáikra. Milyen bájos és engedelmes föld! A fákat is tornáztatja a szél, az ágak súrolják a dombtetőt. A gyerekek fényes, kipirosodott orcákkal érkeznek a délutáni teára, hajukat parányi esőcseppek áztatják, és Leonorából kiárad a benne rejlő ló-lélek minden ereje.

– Tényleg olyan vagy, mint egy kanca! – jegyzi meg élcelődve a nagymamája. – Cipő helyett patád van; nem túl hangosak így a lépteid? Mégis hány csikó lendülete van a lábadban?

Mind közül a környékbeli Belvedere ház kertjében és parkjában tett séta a legszebb – az út futószőnyegként vezet a tóhoz. A nagymama azonnal felkapja a fejét a kérdésre:

– Mi lesz az esti mese?

Mary Monica rajong az olyan mitológiai szerelmi történetekért, mint a három aranyalma és Herkules története, vagy mint amikor a szépséges Caer hattyúvá változott a tóparton.

Leonora azt is megtudja, hogy Noé nem engedte fel a bárkájára a hiénát, mert az hullákat eszik, és vonyítása az emberi vihogásra emlékeztet. Mindhiába, mivel az özönvíz után a farkas és a párduc találkozásából így is, úgy is új hiénák születtek. Leonora a hiénák megszállottja lesz. Egyes középkori mítoszok szerint a hiéna szeme valójában két kő, és ha valaki megöli, a köveket pedig kiszedi a helyéről, és beteszi a saját nyelve alá, akkor megismeri a jövendőt.

– Forrófejű kelta vagy, és örökölted a konokságomat. Talán csörgedezik benned egy kis szász vér is, így a számok világában is boldogulsz majd – mondja neki Mary Monica Moorhead.

Patrick áthívja két barátját, a lelkész Mr. Prince fiait, akik legalább annyira vadak, mint a húga. Leonorát túszként egy fához kötözik, egyszer pedig „játékból” elrabolják.

Apja a dohányfüstös klubban a vacsora előtti napi egy whiskyjét kortyolgatja, és közben arról társalog a többi úrral, hogy ki lenne még méltó a klubtagságra. Anyja mindenféle látogatókat fogad és mindenfelé látogatásokat tesz. Így köszön el a gyerekektől:

– Viselkedjetek rendesen, én most elmegyek egy jótékonysági estre. Ha időben érkezem, átmegyek majd jó éjszakát kívánni.

Leonora kopogtatás nélkül ront be apja könyvtárába. A szobában a padlótól a plafonig érnek az ablakok, a bútorok ébenfából készültek, a lépések zaját pedig perzsaszőnyegek nyelik el – ide csak jóváhagyással lehet belépni.

– Mindenki utál, mert lány vagyok! A testvéreim játszhatnak, amikor nekem óráim vannak!

– Nem fogsz fiúknak való játékokat játszani – válaszolja Harold.

– A testvéreim és az utálatos barátaik azt mondják, hogy a lányok nem csinálhatják ugyanazt, mint a fiúk, de ez hazugság, mert én is képes vagyok arra, amikre ők! Én is ütök olyan erősen, mint Gerard, és sokkal szebb lovakat, sárkányokat, krokodilokat meg denevéreket rajzolok, mint Pat.

– Kikkel barátkozik Pat?

– Prince lelkész fiaival, és még soha nem hallottam olyan undorító vicceket, amilyeneket ők mondanak!

– Ha szeretnél, eljöhetsz velem curlingezni – mondja apja a lánya iránt érzett minden imádatával.

– Utálom azokat a lapos köveket és a sepregető botot! Azt akarom, hogy hallgass meg! A fiútestvéreim azt csinálhatnak, amit akarnak, csak azért, mert fiúk. Ha felnövök, leborotválom a hajamat, és az arcomat a te hajolajoddal fogom bekenni, hogy kinőjön a szakállam! Patnek már nő a bajusza és a stonyhursti iskolában Bajszos Bobbynak csúfolják. Egyszer én is ezt mondtam rá, mire megütött.

– Ezért meg fogom büntetni.

– Hadd folytassam, papa! Én vagyok az egyetlen, akinek órákon át kell zongorázni, mindennap mosakodni, naponta többször átöltözni, és mindig mindent megköszönni.

– Leonora, a lányoknak más dolgokat kell megtanulniuk, mint a fiúknak. A lányoknak művelődniük kell, hogy aztán rendes, férjüket szolgáló asszonyokká váljanak.

– De én nem akarok mást szolgálni! Nem akarok teát öntögetni! Én csak ló akarok lenni!

– De hát az lehetetlen… És csikó sem lehetsz. Csakis önmagad.

– A mama azt mondta, hogy rossz a természetem, és húszéves koromra boszorka leszek.

– Ebben nincs igaza az anyádnak. Határozott és erős vagy, és ebben rám ütöttél.

– De papa, engem nem érdekel, ha megcsúnyulok húszéves koromra, az érdekel, hogy amikor kedvem tartja, elmehessek a halastóhoz a nagy hallal beszélgetni, és fára mászhassak, mint a fiúk.

Harold Carrington az íróasztal mögötti nagy székében ül, és Leonorán mereng: „Az én lányom. Tetőtől talpig igazi Carrington.”

Az ebéd utáni kávézásnál Mademoiselle Varenne tájékoztatja Haroldot, hogy annyi energia van a kislányban, mint a három fiúban együttesen, ezért nehezen bír vele. Erre Harold Carrington magához veszi a The Timest, és azt mondja, hogy akkor Leonora kénytelen lesz fölös energiáit lovaglással levezetni.

Shetlandi pónijának, Fekete Bessnek soha nincs kedve vágtatni, csak ha Leonora felkiált:

– Gyí, Bessie!

Fekete Bess erre nekilódul, annak ellenére, hogy korábban még az ügetésre sem vette a fáradságot. A kislány álmában Fekete Bess kerekdedsége ellenére is megnyeri a nemzeti ugratóversenyt. Micsoda örömteli fantázia: az ő édes, tömzsi kis pónija megelőzi Repülő Rókát. A valóságban a nagypapája lovával képtelenség felvenni a versenyt – Repülő Róka még sohasem veszített.

– Kérlek, papa, adj nekem egy másik lovat, Fekete Besst már kinőttem, és sosem fog úgy vágtatni, ahogy én szeretném.

Winkie lesz Leonora új kancája, és megtanul vele ugratni. Egyik reggel, gyakorlás közben, a ló ledobja magáról az akadályrúd előtt, és átgázol rajta.

– Szerencse, hogy nem sérültél meg. Lehet, hogy Winkie még túl nagy neked.

– De papa, én imádok Winkie-vel lovagolni.

A lovászfiú eltitkolja Maurie elől, hogy Leonora szabadon bemászkál az istállóba, és felszerelés nélkül megy lovagolni. Eleinte a ló sörényébe kapaszkodott, most már azt sem teszi.

– Winkie-vel egyek vagyunk – mondja anyjának. Vágta után hátraveti magát a ló hátán, és bámulja az eget. Anyja női nyeregre pattan, és lányával együtt nyargalnak a vidéken. Leonora ilyenkor úgy szereti anyját, mint egy kiscsikó a mamáját.

– Engedd lejjebb a sarkad, tartsd magad feszesebben a nyeregben – instruálja Maurie.

Körbenyargalják a környéket, Leonora a tóhoz irányítja Winkie-t, és egyenesen a vízbe gázolnak. Anyja elképedve nézi az eseményeket. Leonora és a kanca vad hullámcsapkodás közepette a tó másik felén jönnek ki a vízből.

– Hát ezt meg miért csináltad? Csuromvizes vagy!

– Winkie szeret úszni, én meg szeretem nézni a víz alatt kalimpáló lábait.

– Te vagy a zabolátlan kanca, nem pedig Winkie. Mégis miért csinálsz ilyen őrültségeket?

– Ez nem őrültség, hanem kísérlet. Te talán sosem kísérleteztél, mami?

A négy gyerek közül Leonora a lázadó. Ilyen a természete, a lovaglástól pedig olyan szabadnak érzi magát, mint a madár. Winkie-ben bízik a legjobban, lelki társa és cinkosa. Éppen csak elkezdett vágtatni, mikor eszébe jutott a Windermere-tó és a zabkása, így most a valódi tó közepét veszi célba. Mindketten hosszú lábúak, a ló szőre fényes, akárcsak Leonora haja, és Leonora úgy érzi, Winkie kiszabadítja őt az elvárásokkal teli felnőttek markából.

– Ló vagyok, kanca vagyok – mondja a nagy világba.

Gerard érti Leonora világát:

– Olyan vagy, mint egy lidércnyomás, egy rémálom! Éjszakánként hallom, ahogy az ablakon át kivágtatsz, és még jó, hogy nem vagy igazi ló, mert akkor biztos, hogy örökre elmennél.

Leonora elkésik a vacsoráról:

– Elnézést a késésért, feltartott az egyik ló, meg akarta mutatni nekem a kincseit.

– A lovak nem tudnak beszélni – mondja Harold Carrington.

– De Leonorához szoktak – védelmezi Gerard. – Én már láttam, hogy pofájukkal a vállát bökdösik, és a hogylétéről érdeklődnek.

– Elég legyen az őrültségekből! – szól rájuk Harold, miközben a villájával hadonászik.

Vadászat idején a kopók izgatottan várják, hogy kijöhessenek az ólból. Ugatnak, karmolásznak, aranyat érő orrukkal a szabadságért bökdösődnek. Ázott bundával, lihegve térnek vissza, miközben fehér nyálbuborékokkal áztatják el a padlót. Zsibongásuk vidámságot hoz a házba, míg el nem zárják őket újra. Ha a lovaknak ott az istállófiú, akkor a kopóknak is biztosan van gondozójuk, aki szívesen megválaszolja Leonora kérdéseit:

– Mit esznek? Hogy alszanak? Mikor születnek kutyakölykök? Hogy irtják a bolhákat?

A kutyák a farkukat csóválják, vidáman ugatnak, és körbeszaladgálják Leonorát, akárcsak a vadászok a sherryt és whiskyt körbekínáló apját.

Még napokig terjeng a házban az istálló, az állatbőr, a föld, az izzadság és a vér szaga.

Harold rengeteg állatot levadászott már: fácánokat, fürjeket, mezei nyulakat, több száz vadkacsát és több ezer fogolymadarat. A tor kínálata pástétom és egyéb húskrém, pörkölt és húsos pite. A levadászott, üres tekintetű fürjtetemek látványa önbizalmat és erőt ad a vegyipar koronázatlan királyának – nem véletlenül szerepel az imperial szó a vállalat nevében. Harold mint birodalmi uralkodó döfi kését a vadhúsba. Szüntelen utasításokat osztogat: „Hozzák azt, menjenek oda, tegyék ide, csinálják amazt, nyissák így, fűszerezzék úgy!” Leonora viszolyog a tányérján visszaköszönő levadászott állatoktól. Egyszer azt álmodja, hogy egy véres, döglött nyúl mászik ki a hasából.

Harold észre sem veszi, hogy a széke mögött ülő róka kineveti, hogy az ajtón kikukucskáló farkas tréfásan bandzsít, a szarvas pedig felmászik az asztalra, a fogolymadarak meg a szárnyukat kitárva körtáncot lejtenek – nem levadászott állatok vagy tetemek, hanem győztesek, akik kinevetik a puskákat és a lógó nyelvű kopókat.

– Ezek a kutyák is fajtatiszták, csakúgy, mint az arisztokrata gyerekek – henceg a nevelőnő, akit a Dadus nehezen ért meg az akcentusa miatt.

– Szerintem a gyerekek bárkivel és bármivel tudnak kommunikálni, legyen szó kutyákról, macskákról, kacsákról vagy éppen nyújtózkodó nyakú, totyogó ludakról.

– Bárcsak az állatokkal való csevegés helyett a latin- és görögtudásukkal lennének elfoglalva! Kevesebb képzelőerőt és több tudást várok el! A tudás az alaposság szinonimája, de ezek a gyerekek csak a máktea bűvöletében élnek!

– Sajnálom, de hozzájuk még akkor is beszélnek az állatok, amikor elfoglaltak, vagy éppen tanulniuk kellene.

– Dadus, a gyerekek őrült fantáziájáért kizárólag maga a felelős!

– Én és a gyerekek a fellegekben járunk, míg maga, Mademoiselle, csak a nyers valóságban hánykolódik. Tudja meg, én az asztrális szférák között utazom.

– Hát afelől nincs kétségem.

– Az a helyzet, hogy maguknak, franciáknak csak a kézzelfogható dolgokhoz van érzékük. Merde! Merde! – figurázza ki Dadus a nevelőnőt.

Vasárnaponként O’Connor atya, Patrick egyik jezsuita nevelője celebrálja a misét Crookhey Hall kápolnájában; a hallgatóságot a szomszédok és alkalmi vendégek alkotják. Harold ugyan protestáns, és csak a munkájába veti a hitét, de Maurie ennek ellenére nem rejti véka alá katolikus meggyőződését. A nagy tudású pap a mise utáni vacsorán felveti:

– Kimehetnénk megnézni a csillagos eget, itt északon jól látható az Androméda-galaxis és más csillagképek is.

Leonora arcát megvilágítja a legfényesebb csillagkép, az Orion.

– Nézd, ott a Vénusz.

Úgy tűnik, a bolygók pont a gyerekek fölött keringenek. Anglia északi részének égboltján az Androméda-galaxis spirál alakú fényei szabad szemmel is tisztán kivehetők.

– Én már láttam ezt a spirált álmomban – mondja Leonora.

– Nagyon vékony a valóság és a képzelet közt húzódó határ – válaszolja O’Connor atya.

– Azt mondják, hogy már kétéves korom óta vannak látomásaim, de senki sem hiszi el őket a családban, kivéve Dadust és Gerardot.

– És Pat?

– Pat parancsolgatós, és attól még, hogy valaki Stonyhurstben tanul, nem jelenti azt, hogy okos is.

– Vannak olyan férfiak és nők, akik előre látják, hogy mi vár majd rájuk az életben.

– Arról fogalmam sincs, hogy mi vár rám, de azt tudom, hogy mit nem szeretnék csinálni.

– Mi az, amit nem szeretne csinálni, Prim?

– Ne hívjon Primnek, utálom. Nem akarom ugyanazt csinálni, mint mindenki más a világon.

– Úgy tudom, néha megnehezíti a környezete dolgát.

O’Connor atya nemcsak a vasárnapi misék miatt megy Crookhey Hallba, hanem mert a Carrington testvérek egyetlen lánytagja beszélgetni akar vele:

– Teliholdkor rosszul alszom.

– Miért?

– Mert farkas – szól közbe Gerard. – Nem hallotta még a Hold alatt vonyítani?

– Egyik este foltot láttam a szőnyegen, és nem emlékeztem, hogy bármit is otthagytam volna, felkeltem megnézni, mi az. Ahogy odaléptem, a Hold tükröződött a lábamon. Igaz, hogy a Hold tizennégymillió átoknak az őrzője? Egyszer láttam a tóba fulladni. Van a Holdon víz, O’Connor atya?

– Igen, víz és élet is van.

– De tényleg van víz?

– Azt hiszem, Leonora, a tudósok még nem találták meg az életet és a vizet a Holdon.

A kislány meglepi az atyát. A férfi számára a kíváncsiság a legnagyobb erény, és minden vágy a bölcsesség felé vezet. Ki tudja, mivé lesz a kislány fantáziadús természetének köszönhetően.

– A Hold egy kráteres sivatag – tájékoztatja Pat.

A kislány Leonora elérhetetlen a környezete számára. Még a szerettei számára is teljesen kiismerhetetlen. Keveset nevet, ezért O’Connor atya örül, amikor mosolyogni látja, vagy hallja kuncogását. Amikor a kislány azt mondja neki, hogy az ember nem felsőbbrendűbb a lónál, az atya hisz neki.

3. A Szent Sír iskolája

Harold Carrington magához hívatja lányát.

– A mamáddal úgy döntöttünk, hogy katolikus bentlakásos iskolába küldünk.

A gyerekek élete felett a szüleik rendelkeznek. Amikor a felnőttek meghozzák a döntést, a gyerekeket csak kitessékelik az ajtón, és egyszerűen megszabadulnak tőlük.

– Több erőfeszítésébe telik a nevelőnek veled foglalkozni, mint a három testvéreddel együttesen – érvel Maurie, majd szülői bölcselkedéssel igyekszik enyhíteni a helyzeten. – Meglátod, hogy ez a döntésünk idővel a hasznodra válik majd, sokkal inkább, mint ha itthon kényeztetnénk a végtelenségig.

A Szent Sír-szerzetesrend zárdája az essexi Chelmsford közelében, New Hallban található. Ebben a VIII. Henrik építette palotában is fogságban tartották Oscar Wilde-ot.

A nagy hálóteremben hűvös és bizalmatlan a légkör. A keskeny és magas ablakokon csak az egyetlen székről pipiskedve lehet kilesni. Ez a kiváltság azonban csak az őrszemnek jár, a szék pedig olyan, mintha még a Krisztus előtti időkben tákolták volna össze. Az ágy vékony matracot és kemény párnát jelent, a privát szféra álcáját pedig a linóleumhoz hasonló anyagból készült függönyök szolgáltatják. A hajnali ima után a lányok első dolga, hogy kiürítsék a bilijüket.

– Ne nyavalyogjatok! Mi a földön alszunk egy deszkán, a nagyböjt utolsó hetében pedig Jézus iránti szeretetünket koplalással és töviskoszorúval fejezzük ki. Nézd, itt a nyoma – mutatja az egyik apácanövendék Leonorának.

– Csendet! – kiabál rájuk a zárdafőnöknő.

Mégis mihez kezdjen az ember a kötelező némasággal? Leonorát ez kezdetben teljesen megbénítja. Otthon szabadon beszélgethetett Gerarddal vagy a Dadussal. Most megtanulja, hogy mi a csönd – és a magány.

Az ebédlőben az asztalok annyira hosszúnak tűnnek, mint amilyen hosszúnak érzik a lányok a nagyböjtöt. A nővérek főkötőt és kötényt viselnek, az ételt tempós léptekkel osztják ki. A zárdafőnöknő az egyik asztalfőn ül, és felolvas a Bibliából, de hangját elnyomja a lányok étkezés közbeni csörömpölése. Még szerencse, hogy a nővérek ennyire serényen szolgálják fel az ételt, mert az ebédlőben töltött idő Leonora számára igazi kínszenvedés.

– Előbb láttam egy griffmadarat!

– Itt nincsenek griffmadarak! – morogja az egyik apáca.

– De vannak, a kápolna sarkában… Még az is lehet, hogy az egyik félig oroszlán, félig sas, és ő maga Carpenter atya.

Leonora fantáziája csak úgy szárnyal az unalomban: az egyház fekete köpenybe bugyolált tagjait vaddisznókaraj-szeleteknek látja.

Amikor órán arról tanulnak, hogy Mózes kettéválasztotta a Vörös-tengert, Józsué pedig megállította az égen a napot, Leonora arra gondol, hogy ő is képes lenne minderre. A kozmikus törvények a lány életének szerves részévé váltak.

– Le kell vágni a hajadat.

– Nem akarom, hogy levágják!

– A hiúságod a hajadban lakozik.

Ébenfekete hajtincsei ellepik a padlót, könnyeit megszokásból hajával itatná fel, de az már nem elég hosszú ehhez. Az apáca megsajnálja:

– Szép vagy ezzel a rövid hajjal is.

– Szörnyen nézek ki!

Hová lett a Windermere-tó? Miért nincs itt Dadus?

A kápolna szentjei és mártírjai képzeletbeli, egyik piedesztálról a másikra röpködő lények. Egy oroszlán éppen az első keresztények egyikét készül szétmarcangolni a római Colosseumban, amikor áldozata annyira vakmerő bátorsággal néz vele szembe, hogy a vadállat végül megtorpan, és nyüszítve elhever az ember lábai előtt. Szent Patrikot a szobra tárt karokkal ábrázolja, Szent Orsolya sós, tengernyi könnyeket ont magából, és a zárda folyosóján azt híresztelik a püspökről, hogy az egyik apácát egyedül látogatja. A nővér testét – kezét, lábát és oldalát – szögekkel ejtett stigmák borítják, és a püspök minden évben eljön a nagyhéten, hogy kitisztítsa az apáca fekete, gennyes és vérző sebeit.

Leonora hosszan időzik a kápolnában, lehunyt szemmel áll az oltár előtt, hogy kifejezze rajongását új kedvencei, a szentek iránt. Teljes mértékben meg van róla győződve, hogy ő is egy közülük, és lába már nem is éri a földet, hanem szentként levitál.

Összeszorított szemmel mondja a zárdafőnöknőnek:

– Nézze, nővér, lebegek!

Tudatja vele továbbá, hogy éjszakánként hallja nőni a növényeket, és hogy egy törpe tigrist látott fürdőzni a szenteltvíztartóban.

– Ha itt maradok, apácának állok, és betartok minden fogadalmat, akkor belőlem is szent lesz?

– Kizárt dolog, hogy egy olyan álmodozó és engedetlen lányt, mint te, szentté avassanak!

– Jeanne d’Arc a példaképem, én is tűzbe mennék a hitért és a hazáért.

– Ezt a hiúságod mondatja veled, és nem az elhivatottságod!

Leonora viselkedése elborzasztja a tisztelendő anyát, mivel feldúlja a zárda eddigi vasfegyelmét. A többiekkel ellentétben a lány sokkal lassabban végzi el a kötelességeit, olyan, mintha meg sem hallaná az utasításokat. Imáját mély, dörmögő hangon folytatja, elkésve a többiektől, az ámenjétől pedig berezonálnak a kápolna ólomüveg ablakai. Mégis hol jár ennek a lánynak az esze?

Teljesen váratlanul, értelmetlen fantáziálással töri meg az imádság utáni csendet:

– Kilencvenkilenc birkabundás ló jött be a kápolnába – tájékoztatja a többieket. – Játsszuk azt, hogy pásztorlányok vagyunk!

A tisztelendő anyának bosszúságot okoz, hogy állandóan résen kell lennie Leonora miatt, aki olyan, mint egy kísértet – könnyedén suhan ide-oda, és sohasem hallani a lépteit. Teréz anya árgus tekintettel figyeli, ahogy a lány szaladgál a kertben és imádkozik a kápolnában – legszívesebb elhajtaná a zárdából. Amikor az ebédlőben Krisztus életéről olvas fel nekik, Leonora hozzá sem nyúl az ételéhez; a nővérre függeszti a tekintetét, és állandóan fölösleges kérdésekkel szakítja félbe a felolvasást:

– Az embert vagy a keresztet hívjuk Krisztusnak? Mi értelme van az önsanyargatásnak?

– Elég volt belőle, küldjük haza! A szülei azért adták hozzánk, hogy egy másik embert faragjunk belőle. Mégis, hogyan tudna megváltozni, ha ennyire a saját maga által teremtett fantáziavilágban él?

A többi lány sem kedveli különcségei miatt, és azért sem, mert nem érti, hogy micsoda kiváltságot jelent arisztokrata családba születni, és egy angol zárdában nevelkedni, együtt a többi előkelő család gyerekével. Nem hajlandó részt venni a csoportos feladatokban, és az órák közti szünetekben sem akar játszani. Azt is látták már, hogy magában beszél. Heves természete miatt nehezen megközelíthető. Szeme sötétlik, akárcsak a kecskebak, a macska, vagy mint a felbőszített, támadásra készülő bika szőre. Különös dolgokról beszél, és titokban emberfejű állatokat rajzol a füzetébe. A lovakat és a vaddisznókat vérben forgó szemmel ábrázolja, a piros színt ő maga keveri ki. Aztán egyszer csak a semmiből kijelenti, hogy a boszorkányoktól és a szellemektől sem fél. „Leonora lepaktált az ördöggel!” A zárdában az ördög népszerűbb beszédtéma, mint maga Krisztus.

Évszázadokkal ezelőtt Lancashire-ben máglyán égették el a boszorkányokat. Az önfeláldozó apácák Isten, Jézus, a Szentlélek és Szent József szolgálatában állnak. Teljes megszállottsággal élnek a zárdában, elszigetelten a külvilágtól. Karikás, kialvatlan szemmel ébrednek. Ugyanazt eszik, mint a lányok. Ezt Leonora onnan tudja, hogy egyszer spenótmaradékot látott az egyik apáca fogai között. Egy-egy hajfürt néha kilóg a főkötőjük alól. Akkor nekik nincs rövidre vágva a hajuk? A reggeli és esti harangszókor izzadságszaguk van. A rengeteg szorgos és kemény munkától a körmük alatt felgyűlik a kosz. Vajon a lábujjaik körme tisztább? Leonora sem az apácákban, sem a többi lányban nem bízik – amikor csak tudja, elkerüli őket. Inkább a sidhekkel játszik, mivel továbbra is cinkosa a csintalan, miniatűr lényeknek, és arra buzdítja őket, hogy az apácák rózsafüzéreivel babráljanak, rángassák meg a fátylaikat vagy oldják ki a cipőfűzőiket. A sidhek reggeli előtt sót szórnak a gyümölcskompótra.

– A tisztelendő anyának bakkecskeszaga van.

– Mert az ördög bakkecskeformát szokott ölteni.

Leonora szívesen barátkozna egy magafajta nyughatatlan lánnyal, de a zárdában még csak hasonló sincs.

Különcsége párját ritkítja.

– Csendet!

A csend a befelé fordulás és az önvizsgálat atyja, vallják a zárdában – a lányok esetében inkább az alvásé.

A csendes pihenő alatt néhányan úgy alszanak, mint a bunda.

A szabályoktól való legkisebb eltérés is felzaklatja az apácákat. Leonora képes egyszerre mindkét kezével írni, ráadásul a ballal tükörírással. Kislánykorában a nevelőnő megpróbálta az asztalhoz kötözni a kezét, hogy leszoktassa erről. Ilyenkor a bal és jobb agyféltekéje teljes harmóniában dolgozik, először a jobb, majd a bal kezébe is ceruzát fog, és ügyesen rajzolni kezd. Az apácák csodabogárnak tekintik. Egészen kicsi korában a Dadus azt mondta neki:

– Olyan adottsággal születtél, ami nagyon kevés embernek adatik meg. Teljesen hibátlanul, ügyetlenkedés nélkül tudsz mindkét kezeddel egyszerre rajzolni!

Az apácák, lázadó természetén túl, kétkezessége miatt is arra gyanakszanak, hogy Leonora valamiféle mentális zavarban szenved, hiszen épeszű emberek nem írnak és rajzolnak mindkét kezükkel egyszerre.

A tizenhetedik században Lancashire a boszorkányság egyik fellegvára volt. A lancashire-i szénmezők vastag koromrétege teljesen befeketítette a környéket, és az újkőkorszak kőeszközei a környék régmúltjának pogány hitvilágáról tanúskodtak. A boszorkányok Belzebubnak esküdtek örök hűséget, és a férfiakat disznókká vagy farkasokká változtatták. A régi korok maradványai és a különleges írásjelekkel díszített kőtárgyak mellett történelmi tény, hogy a Pendle Hillben boszorkányságért elítélt tizenkét emberből tízet felakasztottak. Sötét árnyékot vet Lancashire-re az a komor torony is, amelynek celláiban halálukig tartották fogva az elítélteket, és – a szájhagyomány szerint – kétségbeesett sikolyaik mind a mai napig kísértik a környéket.

A tisztelendő anya akkor győződik meg arról, hogy ezt az ördögfiókát ki kell tenni a zárdából, amikor súlyos influenza gyötri, mire Leonora azt állítja, hogy egyenesen Írországból repült hozzá egy barázdabillegető, hogy figyelmeztesse a tisztelendő anya vészesen közelgő haláláról.

– A tisztelendő anya az ebédlőben vár.

– Még él?

A zárda igazgatósága a kislány kirúgásáról dönt. Amikor ezt elmondják neki, egyenes és emelt fővel áll, ahogy lova, Winkie szokott.

– A sajátos viselkedéséből adódó problémákon túl, ittléte alatt a lánya képtelen volt barátokat szerezni. Így alkalmatlannak tartjuk arra, hogy a közösségünk tagja legyen – indokolja meg a tisztelendő anya Leonora kirúgását Harold Wilde Carringtonnak.

– Elviselhetetlen egy gyerek vagy! – szidja le Harold a lányát.

Leonora olyan, mint egy kigyulladt papírdarab, felemészti saját magát, a környezete tehetetlen, még az apja és az anyja sem tudja eloltani az önpusztító lángokat.

A család Leonora tízéves korában – a Dadussal együtt – Hazelwood Hallba költözik, egy Crookhey Hallnál visszafogottabb házba, ahová már a sós tengerillat is elér. Itt már kevesebb a sötét folyosó, és lehetetlen Gerarddal kísértetesdit játszani, de Leonorát kárpótolja mindezért a tenger. Crookhey Hall nappalija tágas és impozáns volt, az egyik sarokban egy házi szövőgéppel, és telis-tele tükrökkel meg régi fegyverekkel; a gyűjteményt Hazelwoodba is magukkal vitték. A fegyverek az új házban is vigyáznak a Carrington családra. Leonora és Gerard egyszer felmásztak a Crookhey Hall-i ház tetejére, és belátták egész Nagy-Britanniát. A hazelwoodi házban csak három, dísztelen, robusztus, sötét boltív jut nekik, ahol sem bújócskázni, sem játszani nem lehet.

A Carrington családhoz teázni járó lancasteri püspöknek köszönhetően Leonorát felveszik az Ascotban található Szent Mária katolikus magániskolába. Az apácák itt is megszállottjai az önsanyargatásnak – a fekete leplek vérző testeket rejtenek.

Maurie egyszemélyes szobát szerez a lányának, bele sem gondolva, hogy ezzel csak még jobban kirekeszti őt a közösségből. Az apáca leghátulra ülteti Leonorát, és a pulpitusról, az egész termen átkiabálva kérdezi az új jövevényt:

– Mit csinálsz, Carrington?

– Lovakat rajzolok.

A nővér abban a pillanatban az első sorba ülteti a lányt, és le sem veszi róla a tekintetét.

– Miért kell mindenáron másként viselkedned, mint a többieknek? – vallatja a tisztelendő anya.

– Mert én más vagyok, mint a többiek.

A tanárnő elégedetlen Leonora teljesítményével:

– Mindent elfelejt, minden kizökkenti, a tanulásra és a játékra sem tud odafigyelni. Ha hirtelen valami a hatalmába keríti, vissza sem lehet ráncigálni a valóságba.

– Ír vér is csörgedezik az ereiben, biztos az teszi. Írország a bolondok és az elmebetegek hazája – válaszol a nővérnek a tisztelendő anya.

Leonora unokatesvére, Patricia Paterson, is ide jár, de ő sem szívesen barátkozik vele.

– Én ellenzek mindenfajta fegyelmet és szigorúságot – mondja neki Leonora.

– Mert te nem akarsz beilleszkedni. Pedig jobban járnál, ha azt csinálnád, amit én, és szófogadóan engedelmeskednél – vág vissza Patricia.

Amikor Leonora zenét hallgat, vagy ha ő maga zongorázik, arca egészen ellágyul – a kápolna orgonájának hangja mintha betakargatná, és egy pillanatra megfeledkezik mindenről. Szépen zongorázik, ezért az apácák próbálják a zene felé terelgetni, és szeretnék, ha a kórusban is énekelne. A következő próbán Leonora egy fűrészt húzogatva produkál keserves hangokat.

– Ez az én hegedűm – magyarázza a kórusvezetőnek, aki nem engedi meg, hogy a szerszámmal fellépjen. – Én is részese vagyok a zenének, színeket akarok, ecsetet akarok, és azt, hogy békén hagyjanak!

Dacol az apácákkal, és szúrós tekintettel mered rájuk.

– Téged megszállt az ördög! – támad rá az apáca.

Leonora ebben a zárdában sem engedelmeskedik, és itt is folytatja a kétkezes írást és rajzolást.

Az egyik apácanövendék rajtakapja cigarettázás közben a lourdes-i Szűz Mária jelenésének helyszínét másoló barlangban.

– Mióta van ez a bűnös szokásod? – vallatja a tisztelendő anya.

– Tizenegy éves korom óta.

– A szüleid tudják?

– A Dadus igen. Azt mondta, hogy ha cigarettázok, akkor attól előbb-utóbb még egy kéményseprő is csak tovább feketedne, ha esetleg úgy dönt, hogy lemászik a tüdőmbe.

– És honnan szerzed a cigarettát?

– A papának van egy jól megrakott cigarettatartója.

Még az év vége előtt kirúgják. Patricia Paterson a kapuig kíséri:

– A fűrész volt mindennek a teteje.

4. Miss Penrose

A lancasteri érsek visszautasítja a következő bentlakásos iskola elintézését:

– Azon kívül, hogy dohányzik, a lányuk vérig sértette a tisztelendő anyát, amikor hangosan megjegyezte, hogy két ősz szőrszál is társul az állánál kitüremkedő bibircsókhoz – indokolja meg döntését Maurie-nak és Haroldnak.

– És talán nem így van? – kérdezi Harold Carrington.

– De igen, de ezt akkor sem lehet csak úgy kimondani.

– Mihez kezdjünk veled? – néz lányára aggodalommal Maurie. – A papádat annyira felzaklatják az iskolai ügyeid, hogy nemrég rosszul lett a klubban.

– Én semmi mást nem akarok csinálni, csak festeni.

– Tizenöt évesen nem te fogod eldönteni, mit akarsz és mit nem akarsz csinálni! – kiabál dühösen az apja. – Mielőtt elsőbálozóként bemutatunk a királyi családnak, Firenzébe mész, hogy Miss Penrose-tól tanulj egy kis jó modort!

Este Leonora bemegy apjához a könyvtárszobába.

– Papa, kérdezhetek valamit?

– Igen, kérdezz.

– Hiszel Istenben?

Harold Carringtont váratlanul éri a kérdés:

– Még sosem találkoztam vele.

Leonora apja minden kétséget kizáróan intelligens és művelt férfi. Akkor mégis miért küldi a lányt ezekbe a zárdaiskolákba? Miért ennyire szigorú vele?

– Egy nőnek megmentheti az életét, ha megfelelően felkészült a házasságra – vélekedik egyik este Leonora apja, amit a lánya titokban kihallgat.

Anyja támogatja, és olajfestéket és ecseteket szerez a lányának.

Leonora hisz a jelenésekben, de nem a lourdes-i Szűz Mária-félékben, hanem a sarkon váratlanul felbukkanó, üdvözlésképp pacsit adó vagy örömükben ugrándozó lényekkel való találkozásokban. Kétéves kora óta, ébredés után mindig beszámol Dadusnak az álmában látott képekről. Előző nap például a hazelwoodi háztetőn látott andalogni egy lényt, és amikor a tető véget ért, az a levegőben sétált tovább. Végül biztosan leesett és meghalt, gondolta, ezért kiszaladt a ház elé, hogy megkeresse, de nem látott semmit és senkit.

– Ez bizony egy látomás volt – erősíti meg Dadus. – Látnoki képességeid vannak, de jobb, ha erről nem beszélsz senkinek, pláne nem a papádnak.

Leonora tényleg más, mint a többiek, egyedül a cinkosai, Dadus és Gerard értik meg őt.

– Túl idős vagy már ahhoz, hogy Tartarosszal játssz. Tartarosz gyerekeknek való – állapítja meg a családfő.

Leonora üvöltéssel válaszol.

– A saját érdekedben mondom, és már korábban is szóltam. Különben is, már teljesen elhasználtad, ez a fadarab csak tüzelőnek való, nem játéknak.

– Papa, ne! Kérlek, ne vedd el! Bármit kidobhatsz, csak Tartaroszt ne!

– Tartarosz kisgyerekeknek való. Én magam fogom a kandallóba vetni, hogy biztosan elégjen. Értsd meg, hogy ezt a játékot már kinőtted!

– De ő nem egy játék! Tartarosz én vagyok!

Leonora tovább őrjöng és zokog, fogai kasztanyettaként csattognak, Harold Carrington a fülét befogva adja ki az utasítást a hintaló elégetésére.

– Adjanak neki egy csésze teát – mondja Carrington, és lehajtott fejjel távozik a szobából. „Honnan szalajtották ezt a lányt? Hogy lehetne vele megértetni a dolgokat? Hogyan kell egy vad kancát betörni és megnevelni? Létezik, hogy a hintaló kidobása ennyire felkavarja?”

– Szégyelld magad, Leonora! – szól rá az apja, miközben a lánya habzó szájjal nyerít, és hanyatt fekve a levegőt rugdalja.

Éjfél körül, hidegrázástól nyúzottan és elszántan nekiiramodik, hogy megkeresse Gerardot.

– Keserves nyerítést hallottam, biztosan Tartarosz az, épp most darabolják fel.

– Láttam, ahogy apánk a kezében a hintalóval felment a lépcsőn. A legszörnyűbb kínzásokra is képes.

– Csinálj valamit, Gerard!

– De már megtörtént a tragédia! Tartarosz már fejét vesztette!

– Soha többé nem eszem, nem iszom!

– Ami a te fejedben van, Prim, olyan elektromos hullámokat generál, amitől teljesen rövidzárlatos leszel.

A következő tanintézmény, Miss Penrose arisztokrata iskolája a firenzei Donatello térnél, mintha a jó magaviselet és a gyakorlatias tudás kézikönyvét verné a gyerekek fejébe. Itt megtanítják a lányoknak, hogyan viselkedjenek a társaságban és váljanak jó háziasszonyokká, ki mellé kell ülniük az asztalnál a társadalmi rangjuk alapján, és hogyan kell lefolytatniuk egy tájékozott és intelligens csevegést először a jobb, majd a bal oldalukon ülő vendéggel. Hogyan fojtsák magukba a könnyeket, hogyan ne lógjanak ki a sorból, hogyan tudnak könyörületesen viselkedni azokkal a rokonokkal, akik szegények maradtak – mert rossz döntéseket hoztak életükben –, hogyan neveljék a kutyát, szedjék össze az ürülékét, és hogyan ne lépjenek a macska farkára. Az oktatás mellett két sportot is űznek: lovagolnak és vívnak. Leonora az angol mellett ekkor már franciául is beszél, most megtanul még olaszul is, és a nagy nyelvtanulás közepette rácsodálkozik eszességére.

– Mit csinál, Miss Carrington? – kérdezi az igazgatónő, amikor meglátja a lányt egy füzetbe körmölni.

– Az engedetlenségről írok útmutatót.

– Az édesanyja azt mondta, hogy rajzolni szokott.

– Most írok.

Az órák közti szünetben Miss Penrose – aki kalap és kesztyű nélkül ki sem lép a házból – az ablakból figyeli diákjait. Leonora így utasítja a többieket:

– Játsszunk lovasat!

A többiek beleegyeznek – kiváltképp Elizabeth Apple. Vademberekhez illő táncot lejtenek, és összevissza trappolnak, amíg fel nem borítják a kisasztalt, és össze nem törik a porcelán teáscsészéket. Félig galoppozva kiszáguldanak a kertbe, a sörényük vízzel leöntött hajuk; megrázzák magukat, felkapaszkodnak egymás hátára, és nyerítenek.

– Kisasszonyok, mégis mit művelnek?! Teljesen elvesztették a józan eszüket?

Miss Penrose nem hisz a szemének. Mr. Carrington Hazelwoodból üzen, és biztosítja az igazgatónőt, hogy az asztalért és a törött csészékért arra a hónapra dupla tandíjat fizet.

– Többször nem fog előfordulni. Megtiltom neki, hogy lónak képzelje magát.

Miss Penrose tanulói között Leonora a legfiatalabb és a legőszintébb, a tanár kiemelt figyelemmel kíséri a lány viselkedését. Leonora kidülleszti szemét, mintha a belső hangokat figyelné. Szeme sötétjéből fény szikrázik. Hódolattal jár-kel a firenzei múzeumok termei között – még a padlót érő cipője kopogását is lenémítaná, kezét a szájához emeli. Vajon a szíve dobog még? Mivel a teremőr megtiltja, hogy túl közel menjen a képekhez, messziről bámulja a festményeket. Még így is aggódik, hogy bejelez a riasztó. Újra és újra visszatér ugyanazokhoz a festményekhez, ezért Miss Penrose megszólítja:

– Miért tetszenek annyira Francesco di Giorgio és Giovanni di Paolo képei?

– A színeik miatt. Cinóbervörösök, barnák, aranyak. Ó, hogy tetszik a mindenféle arany! Én is szeretnék arannyal festeni! Hogy lehetséges, hogy Cimabue ennyire megelőzte a korát?

Leonora barátnője, Elizabeth Apple is osztozik a lelkesedésében. Mindketten rajzolgatnak, és néha megszöknek Miss Penrose óráiról, leggyakrabban az etikettről és a régiségekről szóló órákat hanyagolják. Egyik lányt sem érdekli, hogy egy bútor a direktórium vagy XV. Lajos korából való.

– Elizabeth, menjünk el Sienába!

– Akkor ki leszünk rúgva!

– Jaj, de félős vagy!

Leonora és barátnője, anélkül, hogy Miss Penrose tudtára adnák, elbuszoznak Arezzóba, hogy megnézzék Piero della Francesca képeit. Elizabeth ijedős, és vissza akarja őt tartani:

– Nagyon sötét van, inkább abban az utcában menjünk. Azt hiszem, követ minket egy férfi. Inkább forduljunk vissza!

Leonora a legkevésbé sem akar visszamenni, és betér egy porral borított kis régiségkereskedésbe, ahol pókháló ível át hídként egy kovácsoltvas kocsis szobrának kezétől egy porcelántányérig, és teljesen behálóz egy firenzei tőrt.

– Ezeket a könyveket egy velencei palotából mentettük ki – mutat az idős eladó egy kupac besárgult könyvre. Ki tudja, miféle gombák csíráznak ebben a nyomasztó barlangban.

Leonora elemében érzi magát, egyszerre kíváncsi és magabiztos. Ezen a helyen bizony még a pornak is varázsereje van. A tárgyak között felvillan egy macska sárga szeme. Tele van velük Firenze és Róma – a Colosseum a búvóhelyük. Leonora is egy hasonlóan biztonságos barlangban szeretné életét eltölteni.

Lelkesen sétálgat Firenzében a Piazza della Signorián, keresztül a Ponte Vecchión, át a Piazza Duomón és az Arno folyó mentén. A város művészete iránt érzett tisztelet mit sem változtat vakmerőségén: a szobrokat megsimogatja, és még az oltárra is felmászik a Szent Péter-bazilikában, hogy jobban megnézhesse magának a tabernákulumot. Ha észreveszik, biztosan kihajítják az épületből. A templomokban tiszteletlenül viselkedik: nem hajol meg, és keresztet sem vet. Az Arno déli partján az Oltrarno negyedben andalog, ahol a zöld park Írországra emlékezteti. Egy árnyékos domboldalról megpillantja a folyó túlpartján lévő Uffizi képtárat.

Egyik reggel a szakadó eső miatt kiárad az Arno, és a város szobrait teljesen belepi az iszap. Fiatalok tömegei érkeznek az ország minden tájáról a Firenzei Központi Nemzeti Könyvtárba, hogy megmentsék az áradástól a könyveket. Leonora megismerkedik a húszas éveiben járó, cikázó tekintetű, könnyed kacajú Giovannival, aki – csakúgy, mint a többiek – oldalanként tisztítja meg a könyveket a sártól.

– Motorbiciklin jöttem a barátaimmal Rómából – mondja kedvesen mosolyogva.

– És hol alszotok? Mit esztek?

– Egy igazán klassz, használaton kívüli vasúti hálókocsiban alszom, ételt meg édességet kapunk az emberektől az utcán. Soha életemben nem ettem még ilyen jókat! És te mit csinálsz?

– Én egyszerre írok és rajzolok mindkét kezemmel, ez egy különleges képesség.

– Ez nagyjából annyira különleges, mint az orrodat mozgatni.

– Nem igaz, mert erre egyedül én vagyok képes! Én egy nagyon különleges lány vagyok!

– Biztosan igazad van – mondja Giovanni, és nagy mosolygások közepette elbúcsúzik tőle.

A többi lány teázni megy a Giubbe Rosséba, és elhívják Leonorát is, aki fellelkesedik:

– Szólhatok Giovanni Proiettisinek? Rómából jött, ő is a könyvtári könyveket menti.

– A szüleid nem egyeznének bele – mondja a szinte szívószálvékony lábú Miss Penrose.

Ahelyett, hogy barátnőjét támogatná, a sápadt és akaratgyenge Elizabeth Apple rákontrázik a tanárnőre:

– Én biztosan nem bonyolódnék semmilyen kapcsolatba egy vadidegennel.

– De hát mi sem ismertük egymást, amikor beléptünk Miss Penrose intézetének a kapuján.

– Az nem számít, mert mi egy rangból valók vagyunk.

– Nekem nincs semmilyen rangom, én ló vagyok.

– Jaj, kérlek, Leonora!

– Ha megengedik, ha nem, én akkor is találkozom vele. Ha gondolod, mondd azt Miss Penrose-nak, hogy az Uffizi képtárban találkozom vele.

– Szóval eddig is találkozgattatok?

– Persze, és ma még jobban tetszik, mint tegnap, és holnap meg még jobban odaleszek érte.

Miss Penrose üzenetet küld Harold Carringtonnak: „A lányának elképesztően heves a természete.”

Amikor Leonora felfedez magának egy-egy új festőt, azonnal rajongani kezd érte: „Én is így akarok festeni, én is ilyen akarok lenni!”

Lehetetlen kirángatni a múzeumokból. Egyik délután eltéved, és Miss Penrose Simone Martini Angyali üdvözlete előtt találja az ücsörgő lányt:

– A Szűzanyának semmi kedve megszülni a Kisjézust.

„A lánya irányíthatatlan – érkezik az újabb üzenet Maurie-nak. – Sohasem tudni, hogy mit fog éppen csinálni, vagy hogyan fog reagálni.”

Leonora bejárja Padovát, Velencét és Rómát, majd az élményeitől önkívületi állapotba kerül. Firenzébe szinte beleszerelmesedik. Az Uffizi képtárban felfedezi Uccellót, de Arcimboldót még nála is alaposabban tanulmányozza. A zöldségekből kirakott arcok látványa visszarepíti őt a valóságot és a képzeletet elválasztó vékony vonalhoz, amelyről O’Connor atya mesélt neki. A mindenféle szárakból, gyümölcsökből és zöldségekből álló fejek vajon hallucinációk? Arcimboldo teljesen máshogy látta és értelmezte a világot, mint a többi ember? Leonorát vonzzák a gombákból, eprekből és zöldségekből formált ajkak. Némelyik képen a szemek mintha vérvörös cseresznyék lennének.

– Ez a festő egy beteg elme volt – kommentálja a látványt Miss Penrose, aki körbevezeti őket a képtárban, és Leonora majd’ megfullad a dühtől.

– Ennek a festőnek túláradó és határtalan volt a képzelete. Egy igazi zseni.

– Inkább abnormális.

– Bárcsak én is ennyire abnormális lehetnék, mint amilyen ő volt!

1932 telén a Carrington család Svájcban, nem messze a Jungfrautól tölti a szünidőt. Anyja korcsolyázik, míg apja az imádott curlingnek szenteli idejét. Leonora síelés közben elesik, a bámészkodók pedig rohannak, hogy felsegítsék, mire elszégyelli magát, és azt mondja, hogy lovagolni szokott, ezért magától is fel tud állni. A többi fiatal napközben síelni hívja a havas lejtőkön, esténként meg táncolni. Fondüvel kínálják, egyszerre imádják és piszkálják, amiért ő inkább a két bernáthegyivel játszik – a kutyák havas mancsaikkal még a hálószobába is követik. „Miss Carrington, a kutyák nem mehetnek be. Kint kell maradniuk. Miss Carrington, ezeket az állatokat nem hozhatja be magával az étkezőbe.” Az állandó tiltások miatt Leonora mindennap eljár sétálni a kutyákkal, és ezzel felbosszantja apját. Miért nem tud az ő egyetlen lánya ugyanolyan lenni, mint a többiek? Leonora lovakat lát a jeges fák között, minden egyes kis zaj a vágtatásukra emlékezteti, a hóban patanyomokat fedez fel, és a fehéren vakító hópelyhek egy kanca gerincének a formáját rajzolják.

Firenzéből távirat érkezik Svájcba. Miss Penrose üzeni, hogy hálótársa, Elizabeth Apple fertőző betegségben szenved: skarlátos. Leonora a hír hallatán összegörnyed. Jobb oldalába szúró fájdalom nyilall.

– Vakbélgyulladása van – állapítja meg a szálloda orvosa, aki általában csonttöréseket szokott ellátni. – Azonnal a Berni Kórházba kell szállítanunk.

Amikor felébred az altatásból, elsőként anyja arcát pillantja meg:

– Biztosan a sok lovaglástól gabalyodtak össze a szerveid.

– Hogy állíthatsz ekkora badarságot? – hallja az apja hangját.

Tehát ő is ott van a kórházban. Az aggodalom sötét hangja árnyékot vet a világosságra.

Amikor kiengedik, apja karonfogva kíséri:

– Hazelwoodban hamar felépülsz.

Tizenöt nappal később Leonora megkérdezi apjától a könyvtárszobában:

– Párizsban is sok lányiskola van, ugye?

A szülők beleegyeznek, Leonora anyja teljesen fellelkesedik:

– Párizsba könnyen eljutok, az islingtoni jótékonysági esemény után meg is látogatlak.

5. A gesztenyefák illata

Leonorának jól jön, hogy kislánykora óta tanul franciául – minden félelem nélkül rója a párizsi utcákat, amelyek sokkal jobban csábítják, mint az iskola.

– Leonora, hova mész?

– Ki, az utcára.

– De most franciairodalom-órád lesz.

– Odakint többet tanulok. Az egész francia történelem ott hever az utcákon. Kíváncsi vagyok, hogyan babrálnak a piszoárnál a férfiak a nadrágjukkal.

– Ha folyamatosan megszeged a szabályokat, ki kell hogy rúgjunk.

– Semminek sem örülnék jobban.

Így hát, megint kirúgják. Lehetetlenség lenne engedelmessé tenni? Talán csökkenteni kellene a költőpénzét, és a költekezéseinek megvonásával betörni. Az apja elképesztően dühös; átíratja a sokadik iskolába, ezúttal Miss Sampsonhoz. A szobája egy párizsi temetőre néz. „Egy percig sem maradok ebben a börtönben, balszerencsét hoz.” Megszökik, és felkeresi a szülei ismerősét, a szépművészeteket tanulmányozó professzort, Lucien Simont, aki látva a lány elszántságát, befogadja őt. A férfit a lány vadsága a templomos lovagokra és a későbbi illuminátusokra emlékezteti. Nehéz neki nemet mondani. Leonora jól érzi magát náluk, mivel a professzor megengedi, hogy egész nap a Mona Lisát bámulja a Louvre-ban, hogy a Rue des Beaux Artson andalogjon, és sötétedésig járja a Szajna partját, vagy hogy a Pont Neuf-ről merengve nézhesse a folyót, és bárkivel szóba elegyedhessen, akivel csak akar. A professzor néha elkíséri a rakpartra, hogy az alkímiáról szóló könyveket keressenek, majd együtt kávéznak a Saint-Germain-des-Prés negyedben. Az egyetlen kötelessége, hogy este fél tizenegyre visszaérjen a házba.

Amikor elfogy a pénze, a Ritz Hotelben száll meg, ahol apjának állandó lakosztálya van – Jules, a portás teljesen elképed, amikor meglátja Leonora elnyűtt cipőjét.

– Rengeteget sétálok.

– Ne aggódjon, itt van pár frank, majd az apja számlájára írom. Ha sokáig marad Párizsban, később messziről megismeri a gesztenyefák illatát.

Anyja megmenti a nincstelenségtől, vonatjegyekkel érkezik Párizsba, hogy menjenek, amerre csak kedvük tartja.

– Azt mondják, aki elszalaszt egy randevút vagy egy párizsi utat, az úgy hal meg, hogy nem élt igazán – mondja vidáman Maurie, aki szeret utazni, és tudja, hogy ha lányának is úgy tartja kedve, kiváló útitárs tud lenni.

Maurie felismeri Leonorában Harold jellemvonásait: ő is hatalmat gyakorol mindenki más felett. Az Imperial Chemical feje viszont hiába dirigál az egész világnak, Leonora szembeszegül vele – mégis honnan veszi ehhez a bátorságot?

– Apád nem érti a viselkedésed, és csak arra vár, hogy elmenj a királyi udvar báljára, hátha az majd helyre teszi a dolgokat a fejedben.

Anyja számára Leonorával bejárni az olasz és francia múzeumokat olyan, mintha egyszerre két dolgot csinálna az ember – egy átlagos utazást, és egy másikat, a lánya varázslatos világába.

– Nézd csak, anya, ez szerintem egy Brueghel-kép. Hadd nézzem meg a kiírást, de biztos vagyok benne, hogy ez ő.

Maurie-t büszkeséggel tölti el, hogy lánya minden művész alkotását felismeri.

– Szeretnék elmenni Németországba, hogy megnézhessem Brueghel, Bosch, Grünewald és Cranach képeit. Meg Hans Baldung A nő három életkora és a halál című festményét és Caspar David Friedrichtől az Eldenai romokat.

Hosszú órákat is eltölt egy-egy kép előtt, mély tisztelettel pásztázza őket, aztán előveszi vázlatfüzetét, és szélsebesen rajzolni kezd. Amikor végül kelletlenül, de kisétál a múzeumból, egy szökőkút szélére telepszik; anyja eközben az útikönyvet bújja a következő napi programért. Leonora mindenféle ételt kipróbál, megkóstolja a padlizsánt, a rizottót és a helyi borokat. Kokettálva mosolyog a liftkezelőre, aztán flörtölni kezd a szállodai ügyintézővel, majd a portással, akitől könnyen megkapják a szobakulcsot. Nem kerüli el a szomszédos asztalnál ülő bajszos, szakállas férfi figyelmét sem, majd egy jóképű fickó felkéri táncolni. A hotel vendégei a szobaajtó előtt hagyják a cipőjüket, hogy másnapra az inasok kifényesítsék őket, mire Leonora összecseréli a lábbeliket. Este, lefekvés előtt anya és lánya összefoglalják a napjukat, és fecsegésük messze felülmúlja az adott nap történéseit. Maurie számára az egész egy hatalmas mulatság: „Bárcsak örökké így élhetnénk!” Habár Leonora fel nem tudja fogni, miféle nő képes szabad akaratából hozzámenni Harold Carringtonhoz, anyja élete valóban könnyűnek tűnik az apja mellett.

– Apád nagyon vonzó férfi volt.

– Azt igazán kétlem.

– Határozott.

– Azt elhiszem, szenvedek is tőle.

– Átlagon felüli az intelligenciája.

– Ebben egyetértek veled.

– Mindent apádnak köszönhetünk.

– Én aztán nem tartozom neki hálával! – mondja dühösen Leonora.

Maurie Moorhead, amióta tizennyolc éves korában elhagyta Írországot, szédítő örömökön kívül semmi egyébben nem volt része. Krikettmeccsek, agyaggalamb-lövészet, kirakodóvásár, bevásárlás a Regent Streeten, bridzspartik és arcmasszázs Madame Pomeroy-nál egy divatjamúlt szépségszalonban, a Piccadilly Circus mellett. Az, hogy sohasem tudott felzárkózni a divathoz, része a varázsának. Mindig mindenre túl korán vagy túl későn ér oda.

– A párizsi ruhák – mondja Maurie – világhírűek.

– Akárcsak a lóversenyek? – kérdezi Leonora, aki odavan Schiaparelli Place Vendôme-on árult eszelősen kreatív hacukáiért.

– Menjünk át a Lanvinbe, aztán nézzük meg Poiret ruháit, és a Printemps áruházban zárhatjuk az utunkat.

Maurie elég nagyot csalódik, mivel barna szaténharisnyát akar venni, de sehol sem árulnak ilyesmit.

– Akár Londonban is lehetnénk – siránkozik, és végül egy matrózsapkát vesz, amely rémesen áll neki. – A Regent Streeten feleennyiért is megtalálnám ugyanezeket a holmikat.

– Párizsba nem azért jön az ember, hogy gombokat vegyen.

– Hát akkor miért?

– Hogy hozzájusson egy Van Gogh-hoz.

Leonora viccesnek találja, hogy az egyik Boissy d’Anglas utcai szórakozóhelynek Le Bœuf{3} van a névtáblájára írva, és amikor rákérdez az okára, a főpincér – mintha a Francia Akadémia tagja lenne – azt feleli:

– Jean Cocteau tiszteletére, aki néha ellátogat hozzánk. Talán ma is.

Maurie nem hajlandó elmenni holmi mulatóba, azzal a kifogással, hogy nem talált megfelelő alsóneműt.

– Inkább menjünk el Rumpelmayer teázójába, és igyunk egy csészével.

Amíg Maurie lepihen, Leonora elmegy a Café de Flore-ba a pénztárcája nélkül. Franciaországban az ember megteheti, hogy pár órával a fogyasztás után fizet – addigra felébred az anyja. Kér egy kakaót.

– Nincs kakaó – mondja a pincér. – Tejeskávé, gyógytea, fekete tea, forró csokoládé, bor, netán sör, ha megkívánná, de kakaó, az nincsen.

– Akkor fekete teát kérek.

A szomszédos asztalnál ülő fiatal férfi kitartóan bámulja:

– Feltételezem, hogy angol, mivel végül teát kért. Jártam Londonban, nagyon szép a Temze. Aztán Southamptonban voltam, pompásan zöld az a vidék!

– Igen, képzelem, milyen zöld lehet. Írország zöldje úgy világít, mintha a föld alatt valaki felkapcsolt volna egy lámpát.

Elbeszélgetnek egy órát, és amikor a fiatal Paul Aspel vacsorázni hívja a lányt, Leonorának eszébe jut:

– El kell mennem anyámért, mindjárt visszajövök.

A szállodában Maurie figyelmezteti:

– Nem kellene szóba állnod idegenekkel. Rosszul veszi ki magát, ha egy fiatal leányzó egyedül ül egy kávézóban.

– Miért?

– Mert túlságosan felkelted az emberek figyelmét, és olyan, mintha kuncsaftokra vadásznál.

– Anya, ezt nem értem. Az apácák ilyesmiről sosem beszéltek.

Maurie korlátozásokból és önmegtartóztatásból sző hálót Leonora köré, mire a lány dühtől lángoló tekintettel néz farkasszemet anyjával. Tengernyi, fullasztó szokást követel tőle. A szabályokat áthágni lehetetlen, mivel úgy nevelték, hogy büszke legyen a nevére, a származására, a jólneveltségére és a család dicsőségre.

– Anya, belebetegszik az ember, ha mások szabályai szerint kell élnie!

– Te is a társadalom egyik rétegének vagy a tagja, a származásod…

– Butaságokat beszélsz, és ez a rengeteg tiltás… Egyetlen tabut ismerek, az pedig a púder használata!

– Nem, Leonora, ezek nem butaságok, hanem jó tanácsok ahhoz, hogy harmóniában élhess a saját természeteddel, a származásoddal és az országod nagyságával, mert az ember maga az országa. Te vagy Nagy-Britannia!

– Én Leonora vagyok, és nem a Brit Birodalom! – neveti ki anyját.

– Ne okoskodj, ott vannak benned az őseid is. Oscar Wilde génjeit is örökölted, ezért vagy olyan, amilyen: lázadó, nehezen megközelíthető, és ahogy annak idején ő is elmulasztotta, úgy te sem méred fel, hogy milyen következményekkel járnak a tetteid.

Leonora kiáll magáért – ahogyan azt egyszer Crookhey-ban is tette –, és megmondja anyjának, hogy őt nem érdekli a felmenőivel való példálózás, és származását, ahelyett, hogy büszke lenne, inkább szégyenlős mosollyal elbagatellizálja. „Anyám egy sznob!”, ismételgeti az orra alatt. Rengeteg család sóvárog a dicső családi múlt után; olyan mélyen gyökerezik ez az emberi természetben, hogy szállodák és autómárkák tulajdonosai, dohánygyártók és parfümcégek vezetői adják vállalkozásaiknak családnevüket, családi címerüket – még egy konyaknak vagy egy bornak is.

– Egy olyan dolognak élvezni a hasznát, amit nem én értem el, számomra nem túl arisztokratikus. Inkább pitiáner házalókra vall.

A jó ízlésről is vitatkoznak, anyja a világ dolgait szigorúan szétválasztja jó és rossz ízlés szerint.

– Hát ez aztán egy teljesen szubjektív dolog – ellenkezik Leonora. –Az, ami neked tetszik, lehet, hogy nekem visszataszító, és fordítva.

– Nem, mert téged a jó ízlés szerint neveltettünk, és ha ezt az elvet elfelejted, akkor el fogsz tőlünk szakadni.

A szálloda főpincére az étteremi vendégeknek egyesével odasúgja a szüret és a bor palackozásának évét. Amikor azt mondja, hogy „ez egy 1905-ös Grand vin de Château Latour”, Leonorának kétsége sincs afelől, hogy valami igazán különlegeset kóstol – koros és érett, miközben frissítő és vidám, mintha csak tegnap készült volna.

– A franciákat szerintem a boruk teszi teljesen egyedülálló embertípussá – mondja Maurie –, a zsenialitásukat a boruknak köszönhetik.

Leonora néhány hét alatt annyira belejön a borkóstolásba, hogy egyszer visszautasít egy fás ízű, sápadt bort, máskor pedig egy olyat, amelyiknek az üvegébe az íze alapján belerohadt a dugó.

– Olyan fantasztikus, szellemes és szabad szeretnék lenni, mint a Cliquot vagy a Pol Roger pezsgő.

– Megvan neked a magad származási vonala Lancashire-ben.

– Nem fogok lehorgonyozni a családi múlt mellett, és nem leszek olyan unott sem, mint Mary Edgeworth{4} volt! Nem akarok megfulladni a felmenőim csontvázának szorításába! Én vagyok saját magam anyja és apja! Én ettől az egész családtól egy különálló lény vagyok!

Maurie elfordítja a fejét, hogy elrejtse Leonora elől patakokban folyó könnyeit. Lánya teljesen megalázza – olyan, mint egy nyájába tévedt, idegen állat.

Februárban hóvihar közepén érkeznek meg Biarritzba. Maurie személyes sértésnek veszi az időjárást, és a biarritzi hóesés meggyőzi arról, hogy helyet cseréltek a pólusok, és a Föld letért a pályájáról. Ők az egyetlen vendégek egy akkora szállodában, mint a Victoria pályaudvar.

– Nem csoda, hogy az emberek nem jönnek Biarritzba – jelenti ki Maurie. – Teljesen üres! Jövőre Torquay-be megyünk, az sokkal olcsóbb, és az időjárás is enyhébb!

Síelést terveznek St. Moritzban és nyaralást Eden Rocban, a mindennapjaik része, hogy Bentley-vel és Rolls Royce-szal kocsikáznak.

Monte-Carlóban Maurie bezárkózik a kaszinóba.

– Itt töltöd a spirituális elvonulásod? – kérdezi lánya.

Maurie falánk ember módjára időben akar vacsorázni, és másnap mindig emlékszik az elfogyasztott ételre, míg Leonorának általában fogalma sincs arról, hogy mit ettek.

– Anya, olyan vagy, mint egy macska, amelyik állandóan a bajszát nyalogatja.

Leonora a lehető legkevesebbet kommunikál az asztaltársakkal, viszont flörtölni kezd az utazási iroda ügyintézőjével, és jegyet vesznek tőle Taorminába. Elmennek Szicíliába. Még több románcba bonyolódik Taorminában egy Dante nevű főpincérrel. A férfi elad nekik egy nagyon olcsó Fra Angelico-festményt, amelyről kiderült, hogy hamisítvány, és így már nem is volt annyira olcsó.

Visszatérnek Párizsba, Leonora reggelente lovagol, napközben lovaspóló-mérkőzéseken segédkezik, esténként pedig táncolni jár. Nincs is jobb, mint fiatalnak, szépnek és gazdagnak lenni. Maurie osztozik lánya népszerűségében, mivel akárhová is lépnek be, a többi vendég azonnal megbámulja a lányát, és ez őt is örömmel tölti el. Tárt ajtókkal várják őket a kávéházak, az egyikben isznak, a másikban esznek, és Maurie-nak azt mondják, a lánya olyan finom falat, mint a nyelvhal molnárné módra, ami lassan olvad szét anya és lánya szájában. A bort Leonora rendeli, mindent tud a Pouilly-Fuissé eredetmegjelölésű fehérborról, és még azt a luxust is megengedi magának, hogy egyes borokat visszaküldjön. Anyja ámulattal tekint rá. Idejük, mint a tenger, és előttük az egész élet.

– Milyen ínyencséget zúzzunk szét tejfehér fogacskáinkkal? – elmélkedik Leonora. – Micsoda kapzsi némbereknek tűnhetünk.

Hol van már a kora reggeli zabkása! Leonora még azt is tudja, hogy mikor szüretelték a szőlőt, amelyet aztán borként töltenek a poharába.

– Olyanok vagyunk, mint a pünkösdi királynők! – ismeri el Maurie.

Leonora felemeli karját, hátradobja káprázatos hajkoronáját és megvillantja hatalmas mosolyát.

– Leonora, mindenki téged néz.

– Nem igaz, téged néznek, anya.

Elmennek a Folies Bergère-be, mivel anyja szerint Leonora már elég idős ahhoz, hogy megnézhesse Mistinguett műsorát.

– Untat ez a rengeteg meztelen nő, ráadásul mindezt az ókori görögök már évszázadokkal ezelőtt megcsinálták – mondja Maurie, akit még mindig bosszant, hogy nem kapott barna szaténharisnyát. Másnap este a Bal Tabarinbe mennek, amit mindketten élveznek. Leonora egy nagyon jóképű örménnyel táncol, aki másnap fel is hívja telefonon a szállodában. Anyja gyorsan vonatjegyeket vesz, és még azelőtt elhagyják Párizst, mielőtt az örmény bármit is el tudna adni nekik.

– Tiszteletre méltónak lenni az egyik legunalmasabb dolog a világon. Anya, kérlek, ne menjünk Velencébe, oda jár az összes angol.

– Megmondtam, hogy Velencébe megyünk.

Leonorának Velence Thomas Mann Van Aschenbachját jelenti, egy ködbéli látomást, egy eltűnőfélben lévő mocsaras vidéket a tengernél, amely pont olyan, mint az a tó, amelybe kislánykorában belegázolt a lovával. Rohad és haldoklik az egész, a megmaradt törmelék pedig összegyűlik Velence sűrű vérében – Maurie életöröme azonban túljuttatja a halandóság sötét hullámain.

– Hiszen Lord Byron is élt itt!

Anyja ragaszkodik Velencéhez. Lido szigetén Leonora nem találja azt a napsütötte partot, ahol Van Aschenbach először megpillantotta Tadzio mennyei arcát, amely aztán teljesen elárasztotta szívét, mint a koszos víz Velencét. Maurie imádja a gondolásokat, de Leonora nem kedveli őket, számára képmutatóak és túlságosan teátrálisak. Nem hajlandó visszaevezni a velencei múltba, ahol, ha beleesne a vízbe, azonnal meghalna valami mérgezésben.

– Meghívást kaptunk Umberto Corti hercegtől a nyaralójába, mindenki azt mondja, hogy csoda szép épület!

– Nem vagyok hajlandó még egy márványházba betenni a lábamat…

Rómában átsétálnak a Szent Péter téren, és amikor bemennek a bazilikába, Leonora nem hajlandó megcsókolni Michelangelo Pietàján Jézus lábát, amely már amúgy is darabokra hullott a tömérdek csóktól.

– Előbb csókolom meg Assisi Szent Ferenc sebeit, ő legalább szerette az állatokat.

Egy lovas kocsis öregember felajánlja a szolgálatait – lovai pompás hacukába burkolva.

– Elvihetem önöket a katakombákhoz?

– Anya, te inkább hamvasztást vagy koporsós temetést akarnál? – kérdezi Leonora, miután megnézték a temetkezési helyeket.

– Nem szeretek a halálra gondolni – feleli Maurie.

– Megértem, és én úgysem leszek veled, amikor meghalsz.

6. Az elsőbálozó

Amikor visszatérnek Hazelwoodba, Maurie annyira hosszú élménybeszámolót tart Haroldnak, hogy Leonora újra Velence lassú vizein érzi magát.

Mindenáron meg akarja győzni anyját, hogy engedje el Londonba festészetet tanulni.

– Buta és felesleges dolog lenne. Itthon kell várnod a jövőd alakulását.

– Várni?

– Semmi rossz nincs a festészetben – állítja Maurie. – Én magam is festegetek dobozokat a kirakodóvásárra. Azért van különbség a művészi alkotás és a tényleges művészlét között. Edgeworth nénikém regényeket írt, és nagyon jóban volt Sir Walter Scott-tal, de soha nem nevezte volna magát művésznek. Az nem lett volna valami szép dolog. A művészek erkölcstelenek, együtt laknak mindenféle padlásokon, te pedig az itteni luxus és kényelem után soha nem tudnál megszokni egy padlást. Különben is, mi akadályozhatna meg abban, hogy itthon festegess, van itt mindenféle festői zug, amelyek vászonra kívánkoznak.

– Aktmodelleket akarok festeni – mondja Leonora. – Itt nem lehet aktmodellekhez jutni.

– Miért ne lehetne? – válaszolja anyja metsző logikával. – Az emberek mindenütt meztelenek, ha nincs rajtuk ruha.

Leonora a körmét rágja. Az egyetlen kiutat a lovaglás jelenti számára.

– Most már készen állsz a Buckingham-palotai látogatásra, és hogy bemutatkozz V. György udvarának – jelenti ki az apja.

Maurie gyémántokkal kirakott tiarája pompásan illik Leonora fejére.

– Én aztán fel nem veszem ezt a nevetséges koronát!

– A ruhád csoda szép, és jól illik hozzá, az eseményen ráadásul meg kell mutatnod a családi ékszereket!

– De nagyon nehéz, nem akarom felvenni! Miért nem veszel nekem inkább egy gorilla- vagy egy szamárszőrből készült kabátot? Azt szívesen felvenném.

Maurie-t feldühíti lánya, aki már remeg az idegességtől.

– Hálát kellene érezned! Ha csúnya és nyomorék lennél, nem vinnénk el bemutatni az udvarban – próbálja enyhíteni a feszültséget apja.

– Bárcsak az lennék!

– Nem tudod, miket beszélsz.

– Akkor húzzatok egy zsákot a fejemre, úgy állok az udvar elé. Én festeni akarok!

– Leonora, az emberek nőként fognak rád tekinteni, nem pedig festőként, aminek annyira tetteted magad. Az semmit nem számít.

– Apa, azt mondod, hogy semmit nem számít, hogy mi akarok lenni?

Leonora provokálja apját, aki mindenáron le akarja uralni lányát.

– Ha hiéna lennék, akkor is el kellene mennem a bálba?

– Igen, úgy is elvinnélek a bálba – feleli apja.

– Bárcsak hiénává változnék, akkor akár nemet is változtathatnék, meg rávicsoroghatnék az emberekre, rájuk folyathatnám a nyálamat, és vihogva röhögnék az uralkodón!

Az angol királyi udvar előtt megjelenni megtiszteltetés, jele a jó származásnak és a családfa tisztaságának, valamint az elithez tartozásnak. A fiatal nőket a felmenőik alapján rangsorolják, ráadásul az udvar megválogatja, kit hív meg a jeles eseményre. A hozzátartozókat alaposan megszűrik, és a részvételhez szigorú szabályoknak kell megfelelni. Egy meghívás a Buckingham-palotába mérföldkőnek számít az ember életében.

A debütánsok egy emelvény előtt állnak, és várják a királyt, a királynét és a hercegeket. Az egész udvar az emeletről mustrálgatja őket. Abban a pillanatban, hogy belép a király és a királyné, a fiatalok – virágcsokorral a kezükben – pukedliznek, ahogyan azt már napokkal korábban begyakorolták. Mindegyikük nádszálvékony, így meghajlás közben a másik kezükben tartott legyezővel egészen karfiolszerűnek tűnnek.

Amikor az illető lánynak felolvassák a nevét, a dobogóhoz megy. Leonora fehér szaténruhában van – akárcsak az anyja, csak ő jó pár kilóval kevesebb nála. Feláll, becsukja a legyezőjét, odasétál az emelvényhez, mélyen meghajol a király előtt, aztán visszafogottabban a királyné előtt, majd harmadszor is – sebtiben – az udvar előtt. Annak ellenére, hogy a tiara lehúzza a fejét, emelt fővel foglal helyet. A tarkóján szúrós tekintetet érez a hátsó sorokból, és amikor megfordul, észreveszi apját.

– Anya, ezért kellett ekkora felhajtást csinálni?!

A pincérek – kiálló állkapcsuk akkora, mint Spanyolország – a fehér ponyvasátor alatt fenséges fogásokkal és italokkal kínálják őket.

– Micsoda?! Nem fogod fel, hogy most mutatkoztál be a királyi családnak?!

– A szendvics akkor is vacak.

– Borzalmasan állsz a dolgokhoz. Neked akartam ajándékozni a tiarát, de elfelejtheted! Ami most történik, az nem csupán a te életedben, de a családunkéban is történelmi pillanat. Ők a te uralkodóid, ők védelmeznek téged; ez a te országod, ezek a te hagyományaid!

A szülei elviszik a Ritzbe a debütánsok báljára, és Leonora bemutatkozik néhány fontos, Párizsból érkezett előkelőségnek. Ott van Étienne de Beaumont gróf, Greffulhe grófnő, a Rothschild család, a Polignac család és Charles de Noailles vikomt is, akinek Goya- és Tiziano-festmények lógnak színházi előadásokhoz is alkalmas méretű báltermében. A gyertyatartók aranyozott levéldíszei összekoccanva csilingelnek – a levelek mintha valódiak lennének, és a ceremóniamester minden egyes érkező vendég nevét elrikkantja a lépcső tetejéről:

– Lord.

– Hercegné.

– Lady.

– Márki.

– Gróf.

– Báró.

– Herceg.

– Bárónő.

Minden tekintet az újonnan belépőkre szegeződik. Nincs is nagyobb teher ezeknél a pillantásoknál.

– Hiéna akarok lenni – mondja Leonora, amikor visszaérnek a bálból, és ruhástul az ágyra veti magát.

– Már megint ezzel jössz? Jól érezted magad?

– Persze! Még azt is elvárod, hogy jól érezzem magam?! A vendégek csak a protokoll betartásával foglalkoznak, meg azzal, hogy melyik nőnek szebb a ruhája.

Anyja könnyes szemmel néz rá:

– Én olyan boldog voltam, te voltál a legelragadóbb debütáns, még a barátaim is ezt mondták.

– A barátaid?

– Jó… az ismerőseim. Nem értem, miért kell mindig ellenkezned azzal, amit mondok, és miért nézed le ennyire a véleményemet.

A bál után Leonora a többi, hasonlóan szertartásszerű bálon is megjelenik. Senki sem tér el az etikett által előírt szabályoktól. A fiatal hölgyek – bár mind nagyon vonzók – nem mernek nevetni, vagy túl hangosan beszélni. Még tánc közben sem veszik le a kesztyűt. Egyik beszélgetés sem megy mélyebbre az időjárás, a rókavadászat vagy az aktuálisan legjobb, nyári üdülőhely témáinál. Cecil Beaton lefotózza Leonorát és anyja máris esküvőről kezd álmodozni; franciául súgja a lányának:

– Tu dois faire un grand mariage. Ton père et moi…”{5}

Leonorát idegesíti, hogy anyja franciául beszél hozzá, ráadásul csapnivaló kiejtéssel.

– Anya, úgy beszélsz franciául, mint egy holland tehén!

– Ne légy tiszteletlen!

– Ez nem tiszteletlenség, hanem az igazság. Mint ahogyan az is, hogy meghíztál.

Elég abszurd dolognak tűnik a számára egy fehér ponyva alatt teázni a Buckingham-palota kertjében. A vendégek teáscsészével a kezükben sétálgatnak, és bemutatkoznak egymásnak – Leonora kézcsókra nyújtja a kezét, vagy biccent a fejével, aztán megy is tovább a következő társaságba. Amikor egy fiatal férfi beszélgetést kezdeményez vele, kis idő elteltével rá sem hederít, és az udvarló a Leonora arcára fagyott Mona Lisa-mosoly ellenére is tudja már, semmi esélye sincs a kerti parti élénkzöld gyepén. A táncmulatság és az ötórai tea résztvevői közül senki sem kelti fel a figyelmét – ő viszont csak úgy vonzza a pillantásokat, és amikor elsétál egy-egy csoport mellett, összesúgnak a háta mögött, hogy nem elég, hogy szép, de még gazdag is. „Micsoda parti ez a lány! Láttad, milyen kecsesen sétál, milyen a pillantása, és milyen lenézően jár-kel? Majd’ megszakad a szívem, annyira gyönyörű… és elérhetetlen!”

Maurie vállalja lánya ruhatárának ellenőrzését, aki naponta háromszor öltözik át a szállodában. Alig van ideje átvenni a reggeli ruha után a délutánit, már vedlik is át az esti ruhájába, amelyet anyja előre kikészít neki az ágyra, a hozzá illő tánccipővel együtt. Kizárt dolog, hogy kétszer ugyanazt a ruhát vegye fel, egy elsőbálozó nem követheti el ezt a ballépést. A három gyöngysorból álló nyaklánc és a családi címeres pecsétgyűrű egyik szettből sem hiányozhat. Maurie felhívja lánya figyelmét arra, hogy ez a sok „felszerelés” rengeteg pénzbe került, és Harold mennyire példaértékű, nagylelkű apa. Leonora pontosan az ellenkezőjét gondolja róla. „Szerintem apám inkább ijesztő és unalmas.” A rengeteg gönce közül egyedül az ascoti lóversenyre készült, rá szabott zakót szereti – szürkéskék színe az eső előtti felhőkre emlékezteti. Jól illik hozzá a selyemblúz, nem gyűrődik a gallérja, és remekül áll neki. Leonora nyíltan provokálja anyját:

– Én nem öltözködni, hanem levetkőzni szeretek.

Leonora – mint kiemelt vendég – külön helyet kap az ascoti királyi páholyban.

– Fogadni akarok.

– Azt nem lehet. Odafent, a királyi páholyban szem előtt vagy, ha felállsz, vagy ha csak megmozdulsz, mindenki észreveszi. Nem tűnt fel neked, hogy a királyi család tagjai sohasem tüsszentenek?

– Akkor le akarok menni a karámhoz, meg akarom nézni a lovakat.

– Azt sem lehet. Ha meghívnak a királyi páholyba, az azért van, mert képes vagy a helyhez és a társasághoz igazodva viselkedni.

– Anya, minek hívtak meg, ha nem csinálhatok semmit?!

Amikor újra meghívják az ascoti királyi páholyba, könyvvel érkezik. A herceg, a hercegnő és a gróf megkérdezik, hogy mit olvas.

– Aldous Huxley-től A vak Sámsont.

Fel sem emeli tekintetét a könyvből, és a királyi páholy tagjai többé nem szólítják meg ezt a furcsa szerzetet, aki érezhetően lenézi őket. A páholyban senki sem tudja, hogy Huxley írta a Szép új világot is.

– Jól érezted magad? – érdeklődik anyja.

– Majdnem kiolvastam a könyvet.

– Reménytelen eset vagy, csak azért csinálod, hogy minket bosszants.

Leonora eltökéli, hogy kikészíti anyját. Maurie kezd igazat adni férjének, amikor azt mondja, hogy „a lányod menthetetlen”. Maurie csalódott és szomorú, már nem akar a lánya barátnője lenni, úgy érzi, mindkettőjüket elárulta.

A jómódú családokban szokás előre megbeszélni, hogy melyik gyerek melyik családi ékszert örökli.

– A smaragdgyűrűt is neked akartam adni, de a szánalmas viselkedésednek köszönhetően nem kapod meg.

Amikor hazatérnek Hazelwoodba, anyja rázárja az ajtót, apja pedig hozzá sem szól a közös étkezések idején. Micsoda kudarc! Leonora a szomszédos kastély tulajdonosának fiával megy lovagolni. Sir John Taylor a család ügyvédje és Harold jóbarátja – hasonlóan gazdagok, intelligensek és befolyásosak. Egy ilyen házasság, gondolják Leonora szülei, kárpótolhatná őket a lányuk okozta tömérdek csalódásért.

– Ha egy kicsit nyitottabb lennél, nagyon sokan megkérnék a kezedet. Láttam, hallottam, mondták, de te elszalasztod a lehetőségeket – dorgálja lányát Maurie.

– Eszem ágában sincs hagyni, hogy eladjanak a legjobb árat kínáló férfinak, nem akarok kikerülni a húspiacra, én művészeti iskolába akarok járni!

– A művészek szegények és homoszexuálisok. Egyik gyerekem sem lehet olyan eszement, hogy azt gondolja, a festés egy hasznos tevékenység – gurul dühbe Harold.

– Apa, ez egy olyan dolog, ami bennem van, és erősebb nálam. Valami, amit nem hagyhatok cserben – néz Leonora kétségbeesetten az apjára.

Az meglepő nyájassággal válaszol:

– Mielőtt hozzámész Cedric Taylorhoz, megengedem, hogy kiképezd a foxterriereket, és festegess a szabadidődben.

– Menjek hozzá Taylorhoz? Idomítsam a kutyákat? Miért?

– Mert szereted az állatokat, és kicsi az esély rá, hogy közben bármilyen zűrbe keverednél.

– De apa, én nem vagyok szerelmes Taylorba.

– Mégis együtt lovagoltok.

– Az nem ugyanaz.

– Ő egy kivételes vőlegényjelölt. Halvány fogalmad sincs arról, hogy neked mi a jó.

Leonorát felzaklatja apja parancsoló tekintete.

– Az én lányom vagy!

Minden egyes mondandóját így kezdi:

– Az én lányom vagy! – ragaszkodik a birtokláshoz, az „én lányom”.

Leonora valóban az ő lánya, az apja szeme fénye, akit képtelenség korlátozni.

– Apa, kérlek, ne fossz meg a lételememtől.

– Ami mégis micsoda?

– A festés.

Minden egyes apjával folytatott küzdelem után Leonora forrong a dühtől, ezúttal azt írja a füzetébe: „A születésemnél csak a mi drága, hűséges és öreg foxterrierünk, Spicces és egy tehenek sterilizálására szolgáló röntgenkészülék volt jelen.” Addig nem megy le enni, míg apja be nem kopogtat hozzá:

– Mit csinálsz?

– Az engedetlenségről szóló útmutatómba írok kiegészítéseket.

7. Max Ernst

Leonora válasza szórakoztatja az apját. Lánya mindenkivel – még vele is szembeszáll. Harold az uralkodáshoz szokott, lánya viszont nem tart tőle, és viselkedése meglepetésként éri.