részlet

© Agócs Péter, Albu Gyöngyi, Almásy Adrienn, Bagaméri Enikő, Bakos Piroska, Bárány István, Barta Andrea, Bélyácz Katalin, Bolonyai Gábor, Ferenczi Attila, Hasznos Andrea, Hussein Evín, Kulin Veronika, Labancz Zsolt, Lindner Gyula, Miller Olivér Tibor, Németh András, Thúry Lászlóné Figler Krisztina, Tombor Kata, Ritoók Zsigmond, Tordai Éva, 2025

Fordította és a jegyzeteket írta: Ritoók Zsigmond, Kulin Veronika módosításaival (Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni?); fordította: Agócs Péter, Albu Gyöngyi, Almásy Adrienn, Bagaméri Enikő, Bakos Piroska, Barta Andrea, Hasznos Andrea, Hussein Evín, Labancz Zsolt, Németh András, Thúry Lászlóné Figler Krisztina, Tombor Kata, a jegyzeteket írta: Bolonyai Gábor (Házassági tanácsok); fordította és a jegyzeteket írta: Lindner Gyula (A babona); fordította: Bélyácz Katalin, a jegyzeteket írta: Ferenczi Attila (Római szokások eredete); fordította: Tordai Éva, a jegyzeteket írta: Lindner Gyula (Görög szokások eredete); fordította: Tordai Éva, a jegyzeteket írta: Bárány István és Tordai Éva (Miért nem jósol már versben a Püthia?); fordította és a jegyzeteket írta: Miller Olivér Tibor (Feleségem vigasztalása); fordította és a jegyzeteket írta: Ritoók Zsigmond, Kulin Veronika módosításaival (Hérodotosz rosszindulatáról)

A fordítást az eredetivel összevetette: Kulin Veronika (Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni?); Bolonyai Gábor, Horváth Judit és Horváth László (Házassági tanácsok); Bolonyai Gábor és Kulin Veronika (A babona); Bolonyai Gábor és Kulin Veronika (Római szokások eredete); Bolonyai Gábor és Horváth Judit (Görög szokások eredete); Bolonyai Gábor és Horváth Judit (Miért nem jósol már versben a Püthia?); Bolonyai Gábor és Kulin Veronika (Feleségem vigasztalása); Kulin Veronika (Hérodotosz rosszindulatáról)

A Bevezetőt írta és a kötetet szerkesztette: Bolonyai Gábor

Az egyes művekhez a bevezetőket írta: Kulin Veronika (Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni?); Bolonyai Gábor (Házassági tanácsok); Lindner Gyula (A babona); Ferenczi Attila (Római szokások eredete); Lindner Gyula (Görög szokások eredete); Bárány István – Tordai Éva (Miért nem jósol már versben a Püthia?); Miller Olivér Tibor (Feleségem vigasztalása); Kulin Veronika (Hérodotosz rosszindulatáról)

Tartalomjegyzék

Bevezető

Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni?

Házassági tanácsok

A babona

Római szokások eredete

Görög szokások eredete

Miért nem jósol már versben a Püthia?

Feleségem vigasztalása

Hérodotosz rosszindulatáról

Bibliográfia

Hivatkozásjegyzék

Bevezető

(Bolonyai Gábor)

Plutarkhosz a boiótiai Khairóneiában született, a Kr. u. 1. század 40-es éveiben, egy tősgyökeres boiótiai családban, amely a mitikus időkig vezette vissza családfáját.1 A Delphoitól néhány településnyire fekvő kisváros korábban két nagy horderejű csatának (és ezáltal két nagyhatalom felemelkedésének) is szemtanúja lehetett: Kr. e. 338-ban itt szenvedtek döntő vereséget a függetlenségükért harcoló görög poliszok II. Philipposz makedón királytól, Kr. e. 86-ban pedig VI. Mithridatész pontoszi király Sullától. Az első esemény a makedón uralom, a második a Római Birodalom terjeszkedése előtt nyitotta meg az utat.

Plutarkhosz születési idejét nem ismerjük egészen pontosan; néhány, felnőttkorához kapcsolódó adatból szokták kikövetkeztetni: Swain (1999, 85. o.) például Kr. u. 40 és 45 közé, Pisani (2017, XI. o.) 46 tájára teszi. Filozófiai tanulmányait az athéni Akadémiában, Ammóniosz tanítványaként végezte. A platóni filozófia egész életében a „kályha” szerepét töltötte be gondolkodásában; miközben pályáját szellemi nyitottság jellemezte, világképe alapjait az ismeretelmélettől az etikáig platóni tanítások adták. Görögországi és egyiptomi utazásokat követően, 75 és 90 között többször is töltött huzamosabb időt Rómában. Plutarkhosz az első görögök egyike volt, aki nemcsak megtanult latinul, hanem komolyan el is mélyedt a latin kultúra és irodalom világában. Sok elődjével és kortársával ellentétben, akik a görög kultúrfölény jegyében lenézték szellemi téren a hódítóikat, vagy tudomást sem vettek a rómaiak kultúrájáról, ő egyenrangú félként tekintett Róma történeti személyiségeire és alkotóira, és ugyanazon elvek szerint ítélte meg őket, mint a görög kultúra nagyjait. Ennek az újszerű szemléletnek jegyében írja meg a 90-es évektől kezdve a később legnagyobb hatásúnak bizonyuló művét, a Párhuzamos életrajzok egyes darabjait. Rómában megszerezte a római állampolgárságot is. A latin Mestrius nevet patrónusa, Lucius Mestrius Florus után kapta, melyet irodalmi műveiben sosem használt, csupán egy hivatalos feliratnak köszönhetően ismerjük.2

Rómából végül visszatért szülővárosába, és ott is maradt élete végéig (127 körül halt meg), nehogy távozásával még kisebbé tegye az amúgy is kicsiny települést.3 Az elkövetkező évtizedekben helyi tisztségei mellett a közeli Delphoi irányításában vállalt még aktív szerepet: Apollón papjaként működött közre a jósda működtetésében, valamint a püthói játékok lebonyolításában.4 A hagyományos vallási-kulturális intézmények életben tartása és megerősítése mellett magánemberként is rendkívül tevékeny életet élt, pezsgő szellemi közösséget szervezett maga köré. Rendszeresen találkozott – akár házigazdaként, akár vendégként – szomszédos poliszokban élő barátaival vagy máshonnan Delphoiba látogató ismerőseivel, akikben hasonló érdeklődés munkált a filozófia és a klasszikus kori irodalmi hagyományok iránt. Ezeken a szümposzionokon a hajdani idők és a kortárs valóság kérdéseit egyaránt megvitatták, a régiség apró részleteitől kezdve elvi-filozófiai kérdéseken át az aktuális politikai eseményekig, mindenféle témában. Esszéinek és dialógusainak többsége (melyet a bizánci időkben Moralia [Éthika] címen gyűjtöttek össze) az itt elhangzó eszmecserékből táplálkozik. Ennek a baráti filozófiai körnek felesége, Timoxena is a tagja volt, aki maga is írt egy értekezést egy, elsősorban nőket érintő témáról: mennyire fontos a szépítkezés és a divat (erről lásd a Feleségem vigasztalása bevezetőjét). Plutarkhosz szívén viselte a barátai gyermekeinek szellemi fejlődését is. Volt, akit maga vezetett be a filozófiai tanulmányokba (erről tanúskodik Házassági tanácsok című írása), és volt, akinek a szövegek értelmezésével kapcsolatban adott tanácsokat tanulmányaihoz (lásd a Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni? című művét).

Plutarkhosz páratlanul gazdag életművet hagyott hátra, melynek jelentős részét megőrizte az utókor, és ma is olvasható. Művei fennmaradásában az elemzései szakszerűségén és forráskezelésének megbízhatóságán túl fontos szempontot jelenthetett az a befogadói-értelmezői pozíció és közvetítői szerep, melyet tudatosan vállalt és alakított ki a maga írásaiban. Az ókori hagyományokhoz kötődő, de az idő múlásával szükségszerűen folyamatosan távolodó mindenkori utókor emiatt különösen közelinek érezte magához a műveiben megszólaló karakterek nézőpontját és szerzői hangot egyaránt. Olyan kalauzra talált bennük, akik szintén bizonyos távolságból közelednek a klasszikusokhoz, s ezért a befogadói aktivitás különféle módozataihoz is mintát tudnak adni.

A kézirati hagyományban ránk maradt egy ókori lista a műveiről, az úgynevezett Lampriasz-féle katalógus.5 Lampriasznak hívták Plutarkhosz egyik fiát, de mivel a katalógus valószínűleg csak a Kr. u. 4. század elején keletkezett, az attribúciót senki nem tartja hitelesnek.6 A 227 tételből álló lista a Párhuzamos életrajzokkal kezdődik, majd a ma Moralia néven jelölt írások következnek, úgy tűnik, teljesen esetleges sorrendben. (Az összefoglaló név praktikus okokból születhetett: a művek jó része valóban erkölcsfilozófiai jellegű, de messze nem csak erre a területre korlátozódnak.) A ma olvasható 22 életrajzpár mind rajta van a listán, mely ezenfelül tartalmaz még négy – önmagában álló – életrajzot, köztük két császárét is. A Moralia esetében a Lampriasz-lista és a ránk maradt művek viszonya kissé bonyolultabb. A Lampriasz-lista 200 tételt sorol a Moraliába; közülük néhánynak vitatják a hitelességét. A kézirati hagyományozás útján 78 mű maradt ránk Plutarkhosz neve alatt, közülük öt biztosan nem tőle származik, 18 pedig nincs a listán. Mindent egybevetve (vagyis azt a lehetőséget is figyelembe véve, hogy bizonyos művei sem a listára nem kerültek föl, sem a szöveghagyomány nem őrizte meg őket) az valószínűsíthető, hogy Plutarkhosz műveinek száma – az életrajzokat leszámítva – néhány tucattal haladhatta meg a kétszázat.

A most magyarul megjelenő kötet olyan ízelítőt kínál a Moralia műveiből, amely több témába is bepillantást enged.7 A Hogyan kell az ifjúnak költeményeket olvasni? című munka a pedagógiai-poétikai művek csoportjába, a Házassági tanácsok és a Feleségem vigasztalása a gyakorlati etika, A babona és a Miért nem jósol már versben a Püthia? a vallástudomány, a Római szokások eredete és a Görög szokások eredete a kultúrtörténet-néprajz, a Hérodotosz rosszindulatáról az irodalomkritika kategóriájába tartozik. Az egyes írásokat a művek hagyományos sorrendjének megfelelően közöljük, amely a Moralia 1599-es frankfurti kiadásán8 alapul.9

A plutarkhoszi értekező prózát már csak terjedelménél is fogva nehéz átfogóan jellemezni. A legfontosabb talán, ami elmondható róla, hogy gyakran akadt olyan olvasója a különféle történelmi időszakok során, akit mélyen megérintettek írásai, és ez a hatás egész életpályájukat meghatározta: Planudész és Khrüszolorasz, a két jelentős bizánci filológus, a humanista Guarino Guarini, Montaigne, Racine, Rousseau vagy George Eliot.

Plutarkhosz nem nevezhető eredeti gondolkodónak abban az értelemben, hogy valamilyen újszerű megoldást vagy bizonyítási eljárást talált volna föl egy korábbi filozófiai vagy tudományos problémában, új problémát vetne föl, vagy új elméleti rendszert, új fogalmi keretet építene ki. Kivételessége nem köthető egyetlen látványos tulajdonsághoz, inkább több apró részletből állítható csak össze. Elsőként talán a következetesség a legszembetűnőbb vonása. Plutarkhosz élete és életműve minden pillanatában törekedett arra, hogy elveivel, értékeivel, igaznak elfogadott állításaival összhangban cselekedjen és írjon. Komolyan vette, amit filozófiai mestereitől tanult, ezek a tanokat igyekezett a gyakorlatban is megvalósítani.

Ez az elvi következetesség ugyanakkor a konkrétumok, az apró részletek különleges tiszteletével párosul: Plutarkhosz nem a nagy, a történelmi jelentőségű pillanatokra koncentrál, hanem a hétköznapokra, a bárki életében előforduló helyzetekre.10

Írásainak legfőbb motivációja a jóra való törekvés: folyamatosan törekszik a maga szellemi és erkölcsi tökéletesedésére, és ehhez igyekszik másokat is hozzásegíteni. De sosem prédikál, mindig a maga küzdelmeiből és tapasztalataiból indul ki, legfeljebb tanácsot ad másoknak, nem kinyilatkoztat.

Ugyanakkor ez az etikai jellegű törekvés és személyes hang gyakran párosul az érvelés retorikus kidolgozottságával, vagyis azzal, hogy valamely tétellel vagy állásponttal teljes mértékben azonosul (vagy éppen elutasítja), és ennek elfogadására (vagy elutasítására) az érzelmek megmozgatásával is igyekszik megnyerni olvasóját. A retorikus jelleg bizonyos írásaiban annyira uralkodó (lásd például A babona vagy a Hérodotosz rosszindulatáról szóló művét), hogy azt szokás feltételezni róluk: a korban népszerű szónoki gyakorlat vagy mintabeszéd műfajában íródtak.

Feltétlenül említést érdemel továbbá szellemi nyitottsága és tájékozottsága: a görögcentrikusság helyett/mellett más népek és kultúrák iránt is, férfiközpontúság helyett/mellett a nők helyzete és perspektívája iránt is, az emberközpontúság mellett az állatok – gondolkodó és érző – lelke iránt is.

Végül, amivel azonnal szembesül bármely olvasója: Plutarkhosz egészen kivételes szöveges memóriája. Írásai, amelyekben több ezer sort idézett fejből, bizonyítják, milyen mélységben és terjedelemben ismerte az irodalmi hagyományt. Kétségtelen, ezek az idézetek gyakran pontatlanok (és a töredékek kiadóinak emiatt sok fejtörést okoznak). Az eltéréseknek azonban nem annyira az emlékezet kihagyása az oka, hanem az idézetkezelés sajátos – a szóbeliséget idéző – módja. Plutarkhosz mindig az idéző szöveget veszi elsődlegesnek, és ennek kontextusához igazítja az idézetet, az eredetihez képest olykor akár jelentősen megváltozott értelemben vagy átalakított megszövegezésben is. Sokszor tanulságos, milyen átalakuláson megy át egy-egy idézett szövegrészlet, és érdemes felkutatni ennek olykor kacskaringós folyamatát (kiadásunkban mindig igyekeztünk az idézett eredeti mű elérhetőségét is feltüntetni), de természetesen a befogadó szöveg ezek nélkül a háttértörténetek nélkül is követhető.

1 Lásd Plutarkhosz: Az isteni bosszú késlekedéséről 558A.

2 SIG 829A.

3 Plutarkhosz: Démoszthenész 2. 2.

4 Erről Plutarkhosz két helyen tesz említést műveiben: Kell-e öregemberre bízni az államügyeket? 7 (792F); Lakomai kérdések 700E. Delphoi tevékenységéről lásd Burkert 1997.

5 Kritikai kiadása: Sandbach 1969.

6 Ziegler 1951, 696–702. o.

7 A következő témákba sorolt művek nem szerepelnek válogatásunkban: politikaelmélet, filozófiai vitairatok, természettudomány, szónoki mintabeszédek, lakomai kérdések, zenetudomány. Hozzá kell tenni, ezek a kategóriák egyáltalán nem zárják ki egymást, és egy-egy művet az alapján szokás besorolni, hogy melyik kategória a leghangsúlyosabb benne.

8 Az egyes művekről hasznos kiegészítésekkel áttekintést ad Russell 1973, 164‒172. o.

9 A szöveget Henricus Stephanus (Henri Estienne) gondozta, és őutána nevezik Stephanus-számnak azt a szám-betű kombinációt is, amellyel a mai napig hivatkozni szokás a Moralia egyes szöveghelyeire. A Stephanus-számok két részből állnak: egy oldalszámból és egy betűből, amely az adott oldalon szereplő két szöveghasáb egyes szakaszait jelöli nagybetűvel, például 234E. (Ugyanígy Stephanus kiadása alapján szokás hivatkozni a Platón-művek egyes szöveghelyeire is, de ott kisbetűvel jelölik a hasábszakaszokat.) Ezeket a számokat, betűket – a modern gyakorlatnak megfelelően – a mi kötetünk is a lapszélen tünteti föl. A szövegen belül a hagyományos (szintén humanista eredetű) fejezetszámok szerepelnek. A Stephanus-számok mellett néha ezekkel a fejezetszámokkal (is) történik a hivatkozás, például az egyes kérdések (bevett latin nevén: quaestiones) rövid elemzését tartalmazó írások esetében.

10 Ahogy a történeti személyiségek esetében is, lásd a Párhuzamos életrajzok Alexandrosz-életrajzához írt bevezetőjét (1. 2‒3).

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Falus János

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Torma Lászlóné

ISBN 978 963 13 7121 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License