Tabea Koenig

A
PÁRIZSI

MASZKKÉSZÍTŐ

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1. RÉSZ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

2. RÉSZ

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

3. RÉSZ

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

4. RÉSZ

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

EPILÓGUS

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Nagyapámnak, Marcel Banznak.

Neked biztosan tetszett volna a történet.

PROLÓGUS

Párizs, 1917. január

Ébredés után Valérie néhány másodpercre mindig elfelejtette a háborút. A kegyelmes ébredés másodpercei voltak ezek – a mindenhol jelen lévő aggodalom nélkül, amely tüzes vasként égett a lelkébe. De a pillanat nem maradt vele. Ugyanolyan gyorsan tűnt el, mint a takaró alatti melegség. A szén ritka volt ezekben a napokban, így aki nem akart megfagyni, az télikabátban aludt.

Borzongva gyújtott gyertyát. A fény hosszú árnyékot vetett, és eltorzította a Szajna bal partján, a Boulevard Saint-Germainen lévő kis szoba bútorainak árnyékát.

Ez az utca egykor művészekkel, irodalmárokkal, világcsavargókkal volt tele, akik késő estig kurjongattak, miközben a Les Deux Magots-ból vagy a Café de Flore-ból tántorogtak kifelé, és a levegő cigarettáik füstjétől volt terhes. Ma azonban nem a cigaretták parazsa, hanem a telihold világított a ködben, akárcsak egy gázlámpa. Valérie a bezárt ablaktáblákon át is kivette a fényét.

Az utóbbi hónapokban megtanulta, hogy sokféle csend létezik. Békés csend, tűnődő csend, nyomasztó csend… és néha halálos is lehet a csend.

A lány az ablaküveghez nyomta az orrát: a lélegzete parányi ovális párát rajzolt az ablakra. Mikor látott utoljára ilyen gyönyörű holdat? Mikor látott egyáltalán bármit, ami szép volt? Megkockáztassa az ablakzár kinyitását, hogy közelebbről csodálhassa a holdat? Először el kell oltania a gyertyát. Párizs a fény városa? Ez már a múlté. Aki nem tartotta be az elsötétítést, azt megbüntették, és rossz hazafinak bélyegezték.

Megnedvesítette az ujját, és eloltotta a gyertyát. A füst szaga rövid időre belengte a szobát. Azután felnyitotta az ablaktáblákat és lenézett az alvó városra.

Őrjárat vonult az utcán. A férfiak csizmája monoton ütemben taposta a friss havat, azután már semmi nem hallatszott. Ismét csend volt. Miféle csend ez? Valérie hallgatózott, majd megkönnyebbülten felsóhajtott. Békés csend. Mintha nem is lenne szenvedés a földön, mintha ez a felfrissülés pillanata lenne.

Szinte hallotta a város lélegzetvételét. Mintha egy régi kísértet járna a falak között, amely kérlelhetetlen maradt, habár már évszázadok óta porlad. Egy kísértet, amely már sok borzalmat átélt, mégsem lehet elkergetni. Egy nap majd diadalmaskodik azon is, ami mostanában történt?

Még nem sejtette, hogy e látszólag békés csend valójában vihar előtti csend. Az eget figyelte. Tudatosult benne a távolság, mely kislányától, Julie-től elválasztotta, aki biztonságban élt vidéken, és nem tudott semmit a mamájáról, aki Párizsban nap mint nap a túlélésért küzdött. Julie-ről más is eszébe jutott, amitől úgy elszorult a torka, hogy alig kapott levegőt. Ha Gabriel még élne, ugyanígy az égre nézne, és rá gondolna? Vagy a csillagokból néz le rá, mint oly sokan, akik az elmúlt két és fél évben elestek a lövészárkokban?

Amikor imára kulcsolta kezét, égett a szeme.

– Gabriel, akárhol is vagy, Isten adjon…

Összerezzent a hatalmas dörrenésre. Zeppelin!

A szívverése felgyorsult, a mellkasából félelem sugárzott fel a koponyájába, és megbénította. Már a tapasztalata alapján cselekedhetett volna, de a félelem megakadályozta, hogy tisztán gondolkodjon. Ott, ahol felnőtt, éjszaka csak a farkasok üvöltöttek. De Párizsban, 1917 januárjában a német repülőegységek bombái süvítettek.

Nem vesztegethette az időt. Sietve feltépte az ajtót.

– Apollinaire, ébredj! Megint kezdődik!

Ezzel a felkiáltással a barátja mellett termett, és megrázta a vállát.

– Apollinaire!

A férfi álomittasan pillantott fel rá.

– Mi van?

A szirénák üvöltése, a rémült szomszédok kiáltásai és a bombabecsapódások távoli zaja nem igényelt további magyarázatot. Az egész ház megrázkódott, mintha csak egy babaház lenne. Valérie megragadta Apollinaire kezét. Bemásztak az ebédlőasztal alá.

– Ezt jelenti a tetőtéri lakásod: ha eltalálják a házat, mi halunk meg először – mondta Valérie kicsit később.

Apollinaire előhúzott egy szivart.

– Viszont nem leszünk élve eltemetve.

– Akkor is gyűlölöm. Gyűlölöm azt az ösztönös érzést, hogy ki kell rohannom az utcára, pedig ott sokkal veszélyesebb lenne.

Meghúzta a laposüveget, és köhögött.

– Lassan, kicsike!

Apollinaire kivette a kezéből az üveget, és ő is ivott belőle. A pálinka megnyugtatta az idegeiket. Mennyi ideje kuksolnak az asztal alatt? Húsz perce? Harminc? Valérie tudta, hogy a zeppelinek nem okoznak nagy károkat, mert kis teherbíró képességük miatt nem tudnak sok bombát szállítani. De ijesztő volt a gondolat, hogy az éjszakai égbolton a fejük felett lebegnek a halál eme néma követei. És közel voltak, nagyon közel, annyira, hogy a fülsiketítő robbanás egyszer megremegtette a szekrényben az edényeket, és a mennyezetről lehullott a vakolat.

Valérie behunyta a szemét.

– Nemrég hallottam, ahogy egy szomszédasszony mesélte, szinte ájultnak érzi magát a légitámadások alatt. Azt mondta, semmi egyebe nem maradt, mint hogy magához szorítsa a kisbabáját. Az a gondolat vigasztalja, ha meghalnak, legalább mind együtt lesznek.

– Mi is csinálhatnánk kisbabát – mondta Apollinaire nyíltan.

– Guillaume Apollinaire! Na de kérlek!

Apollinaire nevetett – szinte vidáman, ezen a félelmetes órán. Közben félrecsúszott a fején a kötés, amelyet a nyilvánosság előtt is büszkén viselt. Alatta rettenetes sérülés rejtőzött, amely soha nem gyógyult be rendesen. Költőibb módon nem is történhetett volna: egy költő, aki a lövészárokban a Mercure de France-ot olvasta, miközben egy gránátszilánk a sisakján át a koponyájába fúródott. A következő héten ismét operáció várja Val-de-Grâce katonai kórházában. Habár a sérülése nyomorékká tette, mégsem hagyott fel a jövője tervezésével. Elkapta a harci láz, és sokkal nehezebb volt ebből kigyógyítani, mint az influenzából.

– Azt kívánom, bárcsak ne mennél el!

Valérie tudta, hogy nem jutnak el hozzá a szavai. Egy lengyel gondolkodását, aki a hadügyminisztériumnál honosíttatta magát, nem lehet megváltoztatni. A nőktől is elvárták, hogy hozzájáruljanak a morál emeléséhez. Egy olyan kötelesség, amelyet Valérie egyfolytában elmulasztott, valahányszor megpróbálta kigyógyítani a szeretett férfiakat hazafias buzgalmukból.

– Apollinaire, te voltál az első barátom, amikor idejöttem, ha történne veled valami…

– Ne pazarold a könnyeidet, amíg ez meg sem történt. Még olyan fiatal vagy. Én ezzel szemben most dicsőséget és becsületet aratok. Olyasmit, amit íróként majdnem húsz éven át hiába hajszoltam.

Hihetetlen kijelentés. Apollinaire nem volt olyan sikertelen, mint állította. Felemelte az asztalterítőt, és kikémlelt az ágy felett lógó expresszionista festményre – múzsájának és volt szerelmének, Marie Laurencinnek az ajándékára. A kép barátai körében ábrázolta Apollinaire-t. Rousseau és Modigliani is megfestette már. És két hete, szilveszterkor Picasso is rendezett egy ünnepséget Apollinaire túlélésének és katonai kitüntetésének alkalmából, továbbá hogy új verseit méltassa. Igenis ő valaki. Szavának súlya van a Szajna bal partján.

De Valérie nem volt ostoba. Tudta, nem kényszerítheti maradásra.

– Akkor legalább ígérd meg, hogy nem halsz meg!

– Egyszer mindenkinek meg kell halnia – bölcselkedett Apollinaire. – De megígérem, ez nem a háborúban fog megtörténni.

Valérie már a gondolatra is rosszul lett, hogy Apollinaire egyszer kilép az életéből.

– Visszatérve az ajánlatodra… – változtatott mosolyogva témát.

– Vicc volt, ugye, tudod?

Természetesen tudta. Szeretettel nézett Apollinaire barna szemébe, és hüvelykujjával megsimogatta az állát. A nők kedvencének hírében állt a férfi. Ki lepődött volna meg ezen? Aki újra kiadta de Sade márki műveit, mert felismerte bennük a nők szexuális felszabadítását, az biztosan kiváló szerető. De Valérie-hez egy ujjal sem nyúlt.

Valérie gyakran beszélt a bombatámadások idején. Így gyorsabban telt az idő, és nem érezte úgy, hogy a halálra vár. Minél jobban elmerült egy beszélgetésben, annál kevésbé számított a környezet. És rengeteget segített neki, hogy Apollinaire-rel szerelmi ügyekről is beszélhetett.

– Meg kell különböztetni a szerelmet és a testi vágyat. Gyakran voltam szerelmes, istenítettem nőket, anélkül hogy testileg is egyesültünk volna. Hosszú távon ez tartósabb viszonyt jelent.

Ez különleges bók volt: annyira fontos neki Valérie, hogy nem kezdett viszonyt vele.

– Meg tudom hódítani a nőket, de nem tudom őket megtartani. Már ezerszer is darabokra tört a szívem, eggyel több vagy kevesebb igazán nem számít. De egy Valérie Massé vagy teljesen megnyitja a szívét, vagy sehogy. Agyon kellene lőni azt, aki elnyeri a bizalmad, és azután visszaél vele. Ezt a felelősséget nem vehetem magamra, ehhez túlságosan nagyra becsüllek.

Valérie szerette őt nyíltságáért, sztoicizmusáért pedig még jobban.

Megkönnyebbülten állapította meg, hogy a robbanások lassan elhalkulnak.

– Mit gondolsz, meddig tart még?

– Ha csak zeppelinek, akkor nemsokára vége.

– Nem, ez az egész. A háború. Vége lesz valaha?

Apollinaire oldalra billentette a fejét, mintha nem értené a kérdést.

– Hiányzik a régi életed, ma chère?

Valérie elgondolkodva rázta a fejét.

– A béke igen, a többi nem.

Szeme elködösült, mintha a múlt képeit idézné fel.

Képeket, amelyekre nem akart emlékezni. Már majdnem öt éve. Egy fél évtized, de olyan érzés fogta el, mintha csak tegnap történt volna. Ha Gabrielre gondolt, még mindig friss volt a seb. Kétszer hagyta el. Először Claudine kedvéért, azután a háborúért. Ugyanaz a fájdalom volt, amely ébredés után minden reggel rátalált.

Ismét Apollinaire szavai jutottak eszébe. Egy Valérie Massé vagy teljesen megnyitja a szívét, vagy sehogy. Istenem, már régen nem tudja megnyitni! Már régen elvesztette.

1. RÉSZ

ÖT ÉVVEL KORÁBBAN
1912–1914

1. FEJEZET

Cherbourg, 1912. április

– Te jó ég! Nézd meg, Jules!

Valérie úgy csodálkozott, mint egy gyerek, amikor ikertestvérével felnézett a kikötőben a nagy hajóra. Volt benne valami tiszteletet parancsoló. Királynőként trónolt a cherbourg-i kikötő vizén, négy kéménye a szürke égre meredt. Valérie szorosan fogta a kalapját, mert még elég friss, szinte télies szél fújt. Csak egy csepp csalódás fogta vissza örömét.

– Kár, hogy olyan messze van. Szívesen megnéztem volna közelebbről.

– Tartania kell a távolságot, Val. A Titanic óriási, ha közvetlenül a kikötőben horgonyozna, a szívóhatása kárt tehetne a kisebb hajókban.

Valérie méterről méterre végigjáratta szemét a luxusgőzösön, mert örökre meg akarta őrizni ezt a pillanatot. Nagyjából háromszáz utas szállt a hajóra, akiket ellátóhajók vittek a fedélzetre. Az utaslistán szerepelt – ezt Valérie pontosan tudta, mert olvasta az újságban – a milliárdos, IV. J. J. Astor és felesége, Madeleine, akik befejezték normandiai körutazásukat, és most visszatérnek New Yorkba. Mennyire irigyelte őket Valérie ezért az utazásért! És mily kevéssé tudta megérteni, hogy két tucat utas partra szállt Cherbourgban, mert csak a Csatornán akartak átkelni.

Elandalodva hallgatta a hullámok csapkodását, és érezte a só ízét a nyelve hegyén. Szívesen jött ide vázlatokat készíteni, hogy megörökítse a kikötő életét. Szerette a nyüzsgést, a matrózok kiabálását, a dokkmunkások lármáját, amikor ládákat cipeltek és árut rakodtak. Ma ők is gyakrabban néztek a tenger felé, mint amennyire az a munkavezetőknek tetszett.

– Egy napon elmegyek Amerikába a Titanickal – határozta el.

– Amerikába? Azt hittem, Párizsba akarsz menni – kiabálta Jules a szélbe.

– Természetesen, de az embernek tudnia kell, mit akar elérni az életben.

Leendő művésznövendékként nagyon is tisztában volt kiváltságos helyzetével. Nem sok nőnek adatott meg a tanulás lehetősége. Vagy a szülők nem támogatták, vagy az akadémiák nem engedték falaik közé a lányokat. De azért akadt néhány kivétel. A Colarossi magánakadémia a luxembourg-i kerületben az egyik ilyen kivétel volt. Már a szülei is ott tanultak, és Valérie tőlük örökölte a művészet szeretetét. Hogyan tagadhatták volna meg a lányuktól, hogy a nyomukba léphessen? Végül is születése óta a festék, a terpentin és a modellgipsz illatát lélegezte be. Valérie szerette, ha létrehozhat valamit. Már amikor kinyitotta a festéktubust, és elkeverte a színeket, amikor a spatulával alapozni kezdte a festményt, és az anyag illata bekúszott az orrába, a lányt boldog békesség töltötte el. A műveivel képes volt kifejezni azt, amit szavakkal nem tudott elmondani. Az anyja már a bölcsőben megtanította, hogyan kell bánni az ecsettel, de a tehetségét, amely most még csiszolatlan gyémánthoz hasonlított, Párizsban kell tökéletesítenie. Raduille peremén, az erdő mellett volt egy kis műterme, eredetileg az anyja tánc- és festőstúdiója. Madame Massé különösen akkor profitált belőle, amikor a gyerekei még kicsik voltak, és ő ezen a nyugodt helyen remekül koncentrálhatott. Később szívesen dolgozott a nagy házban, és Valérie megkaphatta a műtermet. Ezt a helyet egyedül csak ő uralta, egyes-egyedül csak ő létezett benne, és elfeledkezhetett a világról. Fontos volt, de egyáltalán nem magától értetődő, hogy egy nőnek legyen saját szobája. Néha eladta a piacon a képeit és a szobrait. Az agyagfigurái nagy sikert arattak a szomszédságban.

Legszívesebben gipszszobrokkal foglalkozott. Ha nem gipsszel dolgozott, akkor festett, ha pedig nem festett, akkor korongozott. A szülei elvárták, hogy járuljon hozzá anyagilag a tanulmányaihoz. Ezért heti három napot dolgozott kézbesítőként Monsieur Pigalle-nál a postán, a biciklijével és egy zsák levéllel vonult végig a falvakon.

De nem csak neki voltak tervei. Jules továbbment.

– Gyere. Megmutatom neked a kórházat!

Maguk mögött hagyták a luxushajót, befordultak a Rue de l’Abbaye-ba, és máris a Tengerészeti Kórház előtt álltak. Egy horgonyt ábrázoló címer lengedezett a kovácsoltvas kapu felett. A mellette lévő egyetemen kezdi meg nyáron Jules az orvosi tanulmányait.

Már akkor is állt itt egy katonai kórház, amikor Cherbourg az Első Császárság idején kikötővárossá fejlődött, de csak III. Napóleon alatt avatták fel. Világos kövekből épült a figyelemre méltó épületegyüttes, melynek magas, fehér ablakai messziről látszottak. Tiszta, egyenes kavicsút vezetett a bejáratig, a parkot rózsabokrok és pálmák szegélyezték.

Valérie-t az izgalom hullámai öntötték el.

– Nem hihetetlen, milyen nagy változások előtt állunk? Nemsokára ezekben a termekben fogsz járni, azután pedig jobbá teszed a páciensek életét.

Jules zavartan legyintett.

– Előbb még áttanulom az éjszakákat, az orvosok kifutófiúja leszek, és veszekszem a nővérekkel az ágytálakon.

– Mindez hozzátartozik, de tudom, hogy képes vagy rá.

Valérie már sokszor átélte, hogy Jules a legkaotikusabb helyzetben is nyugodt maradt, gyorsan és hidegvérrel reagált. Az orvostudomány iránti érdeklődését egy gyerekkori esemény ébresztette fel, amikor az apja leejtett egy üveg bort a padlóra. Az üveg széttört, és a szilánkok megsebesítették a lábát. Az akkor tízéves Jules talpraesetten segített az apjának a seb ellátásában és bekötözésében, miközben az anyja majdnem elájult.

Valérie a bátyjához fordult, és hangulata megváltozott. Ismét jelentkezett az a kellemetlen érzés a gyomrában, amit már egy ideje mindig érzett, valahányszor a jövőre gondolt. Felkúszott a nyakáig, és a torkát fojtogatta.

– Még soha nem váltunk el.

– Minden második vagy harmadik hétvégén hazajövök Raduille-ba. És ezt elvárom tőled is, ifjú hölgy!

Ezt tréfásan mondta a fiatalember, egy megrovást osztogató parancsnok stílusában, de az ő tekintete is megváltozott. A szeméből eltűnt a kópéság. Ehelyett összeszorította a száját.

Különös kötelék volt kettejük között. Olyasmi, amit csak ikrek ismernek, és a kívülállók soha nem érthetik ezt az összetett és mély köteléket. Belső iránytűvel rendelkeztek, amellyel mindig megtalálták egymást. Habár mindketten szerették kistestvérüket, Monique-ot, Valérie sokkal közelebb érezte magát a bátyjához. Határtalanul csodálta őt. Jules egyenrangú emberként kezelte őt, tréfálkozott és bölcselkedett vele, és mindig készen állt arra, hogy utolsó csepp véréig védelmezze.

Közös barátjuk, Gabriel is mindig része volt a játéknak. A helyi postás fia volt, és Valérie-hez hasonlóan ő is segített a levelek szortírozásában és kézbesítésében. A barátságuk még gyerekkorukban kezdődött. Amikor Jules és Valérie kilencévesek voltak, és Párizsból vidékre költöztek, ő volt az első barátjuk az iskolában. Körbevezette őket a faluban, és megmutatta nekik a legjobb helyeket, ahol játszani és heverészni tudtak. Valérie kettejükkel kalandozott az erdőben, együtt itták első pálinkájukat, cseresznyét loptak a szomszéd kertjéből, és számtalan csínytevést eszeltek ki. Olyan dolgokat csináltak, amelyek az ő szemükben a gondtalan gyerekkort jelentették.

– Valérie, ez nekem sem tetszik, de ez van, ha az ember felnő.

Jules megérintette a vállát. Kék szeme tükörhöz hasonlított, mikor a húga belenézett. Valérie-nek ugyanilyen szeme volt. Ugyanolyan világos volt a bőre is, és érzéki a szája. Az arca természetesen lágyabb és nőiesebb volt, de még a hajuk is ugyanolyan volt, hullámos mogyoróbarna, némi vörösréz beütéssel.

– Gyere – mondta Jules egy idő után –, menjünk haza!

2. FEJEZET

Raduille, 1912. május

Valérie nem szerette az esküvőket. A mesterkélt tetszeni akarás, a perfekcionista buzgalom lehetetlenné tette, hogy örülni tudjon a résztvevőknek. Úgy gondolta, egy nőnek semmi haszna nincs a házasságból. Az apja gyámságából a férje gyámsága alá kerül, de ettől sem a jogai, sem a szabadsága nem lesz több.

Raduille lakói reményteljesen nyújtogatták nyakukat a templom bejárata felé, amelyen nemsokára belép a menyasszony. Leheletnyi tömjénfüst érződött a levegőben, amely elkeveredett a hölgyek parfümillatával. Valérie könnyen el tudta képzelni, ahogy Dominique a templom előtt álldogál, és az apjával zsarnokoskodik. Az esküvő előtti utolsó napok valóságos fúriává változtatták.

– Jaj, istenem – sóhajtotta Jules jelentőségteljesen a fülébe. – Ha tudná, hogy…

Felhúzta a szemöldökét.

Valérie valami szórakoztatót akart mondani a bátyjának, de ekkor fülsiketítő akkorddal megszólalt az orgona, és a vendégek felálltak. Belépett a menyasszony, és csillogó szemmel, decens, rózsaszín hajszálcsíkos, fehér szaténselyem ruhában lépegetett a Madame Fabronként elképzelt jövője felé.

Valérie mosolyt kényszerített magára. A ruhája pontosan megfelelt a Massé család nagypolgári helyzetének, mert bár művészkörökből érkeztek, de vitték valamire. Tengerkék, bokáig érő gyapjúruhát kapott a nemrég alapított Patou divatházból, melyhez velúrcipőt viselt. Kabátjának keskeny bársonygallérja volt, és magas derékban végződött, alatta krémszínű selyemblúzt hordott magasan záródó, kerek nyakkivágással, és egy gyöngysort, amelyet mellmagasságban csomóra kötött. A széles karimájú kalap a sok kalaptűnek köszönhetően kifogástalanul ült a fején. Már előre grimaszolt, ha a fájdalomra gondolt, amikor mama szobalánya leveszi róla délután. A túlméretezett fátyol ugyanolyan színű volt, mint a kosztüm.

A pap éppen Ruth könyvéből olvasott fel.

– Ahová mész, oda megyek én is, ahol te vagy, ott leszek én is…

Valérie hallgatta a szavakat, anélkül hogy felfogta volna őket, és a vőlegényt figyelte. Mivel a hátát látta, nem tudott rajta semmilyen érzelmet megfigyelni. De azon morfondírozott, vajon Dominique akkor is megígérné-e neki, hogy örökké szeretni és tisztelni fogja, ha tudná, hogy Clément Fabron eredetileg az ő, Valérie kezét kérte meg. Megpróbálta elképzelni, milyen lenne, ha ő állna Dominique helyén az oltárnál, és örült, hogy nem így alakult.

– Felejtsd el Párizst! Megöröklöm apámtól a fűrészüzemet, és sokkal többet tudok majd adni neked, mint a művészet. Az a szenvedéy majd elmúlik. Majd lesznek gyerekeid, azok pedig úgy lefoglalnak, hogy arra a vacakra nem is lesz szükséged. És boldog leszel, hogy nem is vesztegettél rá sok időt.