Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017, 2021

Negyven felé pártában, 2014, 2023

Egy hajszálon múlt, 2015, 2023 • Váláshelyzet, 2015, 2023

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021 • Heaven – A Leszármazott, 2021

Manna Marina, 2022

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2023

Amit még elmondanék…, 2024

© R. Kelényi Angelika, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette:
Kal Pintér Mihály, Soós Tibor (Váratlan vendég)

Soós Tibor (Bécsi keringő)

Korrektor: Dobos Attila

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-19-9

Bevezetés

Sárga csőrű fekete rigó ücsörgött a gangos bérház első emeleti korlátján, dala körbefonta, átölelte a langyos reggelt. Lent, a ház belső udvarán vörös macska borzolta a szőrét. Farka az ég felé meredt, sárga szemét le nem vette reménybeli zsákmányáról. A fekete rigó nyugodtan énekelt tovább. Tudta, hogy a macska nem érheti el.

Nem először játszották ezt a játékot. A rigó csak fújta a magáét, a macska pedig figyelte, hátha hibázik. De a madár nem mozdult. A macska mégsem unta meg a vadászatot. Várt.

A bordó és szürke kővel burkolt udvart cserepes virágokkal rakták tele. A nagy, zöld levelű virág, cserépburkoló híján, egy cinvödörben terpeszkedett, míg a fácska, melyen néha megpihent a rigó, narancssárga műanyag lavórban éktelenkedett. A többi növény zöld, barna, lila kaspóba csomagolva élte az életét tavasztól késő őszig, mígnem mind le nem került a poros, sötét pincébe.

A macska behúzódott a virágdzsungel sűrűjébe, és onnan leste tovább a madarat…

A földszinten három lakás ajtaja nyílt az udvar felé. A vaskapu felőli első lakásban laktak Hofmannék. Hofmanné látta el a házban a házfelügyelői posztot, előtte az anyja, Mamó takarította az épület minden folyosóját, intézte a lakók ügyes-bajos dolgait. Mamó már húsz éve nyugdíjba vonult, a lánya, Lenke akkor vette át tőle a gondnoki tisztet.

A második lakásban Cseres Judit, a valahai operettcsillag élt, hetvenöt évesen sem érezve át korát: groteszk sminkkel az arcán, mosatlan, hófehér hajával úgy festett, mint egy ütött-kopott madárijesztő. Valami nem stimmelt a fejével, ezért a lakók türelmesen bántak vele – bár mindenki bolondnak tartotta. Lenke főzött rá, néha érdeklődött, hogy kitakarítson-e, de Judit nem hagyta. Senkit nem engedett be a lakásába, csak az orvost. Félt, hogy kirabolják.

– Ebben a mai világban, már senkiben sem bízhat az ember! Bárcsak küldené már Jenő a pénzt meg a repülőjegyet, hogy utazhassak Új-Zélandra! – mondogatta vágyakozva, felidézve az ígéretet, amit a bátyja tett neki negyven éve.

Köztudott volt, hogy utált a házban élni, pedig amióta az eszét tudta, mindig itt lakott. Mindig ismerte Mamót, és persze Lenkét, hisz még vigyázott is rá, amikor kicsi lány volt. Kiültek az udvarra, Mamó takarított, ő meg dajkálta a kis Lenkét…

Egy idő után azonban sok minden megváltozott. Leginkább a lakás mérete, amit ’48-ban meg kellett felezniük egy másik családdal. Így Csereséknek már csak két szobájuk maradt: az egyikben a szülők, a másikban Judit lakott a bátyjával. Nem panaszkodtak. Pedig volt miért, de nem tették – csak nem lett volna kifizetődő abban az időben. Épp eleget nyomott a latban, hogy az anyja sosem dolgozott, az apja pedig jól menő férfiruházati boltot vezetett. Ezt nem szerették akkoriban, úgyhogy a boltot el is vették. Bár az apja eladóként továbbra is dolgozhatott benne, azonban más lett a főnök. Egy külsős. Cseres úr nagyon el volt keseredve, hisz az üzlet mindig is a család birtokában volt. A lány, tizenhét évesen, nem értette pontosan, hogy miért kell odaadniuk a lakásuk egy részét idegeneknek, és azt sem, hogy az apja miért olyan szomorú mindig, ha a munkája kerül szóba. Sokat szidta azt a külsős embert, aki a főnök lett, azt a bizonyos Kerekit. Azt mondta, hogy nem ért a textilekhez, a divathoz pedig végképp semmit sem konyít, és mégis a nyakára ültették. Judit nem szerette hallgatni az apját, amikor szentségelt, vagy amikor a konyhában az anyjára zúdította egész napos keserűségét. Az anyja ilyenkor csendben hallgatta, szöszmötölt a tűzhelynél, sürgött-forgott, nem szólt egy szót sem. Nem akarta még jobban bőszíteni a férjét. Tudta, hogy bármit mondana, az csak olaj lenne a tűzre.

Judit az évek múlásával egyre mutatósabb ifjú hölggyé vált, a hangja pedig elbűvölt mindenkit, aki csak hallotta őt énekelni. Így egy nap, amikor felvételt hirdettek az operettnél, ő is jelentkezett. Azonnal szerződtették a kórusba, később pedig már primadonnaként állt a színpadon. Az apja és az anyja talán csak akkor érezte újra boldognak magát, amikor látták, hogyan ünnepeli a tömeg a lányukat a különböző daljátékokban…

Judit nem vette észre, hogy elszaladt felette az idő. Még mindig szépnek, kívánatosnak látta magát a tükörben, pedig ezer ránc szabta már az arcát, ragyogó szőke haja kifehéredett, a mosdatlanságtól összetapadt, mint a komondor szőre eső után, elpuhult teste nehezen mozgott. Mégis. A tükör azt hazudta neki, hogy semmi sem változott, és az agya a tükörnek hitt, nem Lenkének, aki sajnálatból számos esetben összekülönbözött vele. Kérte, hogy ne a zöld, dekoltált selyemestélyiben menjen vásárolni, mert az a ruha nem oda való, de Judit hajthatatlan volt. Ő abban látta gyönyörűnek és hódítónak magát.

Aztán volt, amikor Lenke kérte, hadd mossa meg a haját. Judit azonban azt sem engedte, mondván, le akarja vágni az ő csodaszép szőke fürtjeit, hogy magának parókát csináltasson belőle. Hisz tudja ő jól, Lenke mindig is irigykedett az adottságaira. Nem beszélve a hódolókról.

Gyakran emlegette az udvarlóit. Főképpen egy Búzás Sanyi nevű fiatalembert, aki a csillagokat is lehozta volna érte, ha kéri tőle. Természetesen Judit tisztában volt vele, hogy Lenkét évekig emésztette a szerelem a jóvágású fiú iránt, ezért minden lehetőséget megragadott, hogy az orra alá dörgölje Sanyi lángoló vonzalmát. Még az sem érdekelte, hogy a fiú éppen kilenc évvel volt fiatalabb nála, és kamaszként rajongott érte.

Lenke csak tűrte. Már nagyon régen nem törődött a Judit piszkálódásával. Tudta, hogy csak bántani akarja, amikor épp ezt a fiút emlegeti. Mert valóban odavolt érte. Nagyon. Sanyi apja, Búzás Miklós felkapott ügyvéd volt, a háború előtt sikeres irodát vezetett, az anyja, Izabella igazi dámaként viselkedett. Biztos volt benne, hogy neki, a házmester lányának nincs esélye nála.

Aztán ’56-ban az egész család eltűnt. Ennek ellenére sokat gondolt rájuk. Vajon mi lett velük, élnek-e, vagy elvitte őket is a forradalom szele? Úgy tudta, hogy a fegyveres ellenállás leverése után valaki följelentette a családot, és menekülni kényszerültek, mert Miklós ott volt a Rádiónál, ráadásul tevékenyen részt vett a harcokban. Ezt is csak úgy hallotta. Őt nem engedték sehová, be kellett zárkóznia a lakásba, amíg el nem csitultak a harcok. Mamó ment ételért, ő az orrát sem dughatta ki a házból.

Mamó mindent megszerzett. Lenke nem tudta, hogyan, de nem szenvedtek hiányt soha semmiben. Nekik eredetileg is kétszobás volt a lakásuk, de csak ketten laktak benne, miután az apja meghalt tüdőrákban. Akkor annak már hat éve is volt, Lenke alig ismerte. Arra emlékezett, hogy gyakran ücsörgött a konyhaasztalnál, fáradtan simogatta a fejét, néha beletúrt rövid, barna hajába, csendben bámulta a sörét, aztán megitta. Kibontotta a következőt, rágyújtott, aztán egy újabbra, és még egyre. Általában négy üveg sorakozott az asztalon, amikor elüvöltötte magát:

– Ilon! Ide gyere! Adj ennem, de máris!

Mamó elé rakta az ételt, amit az lesöpört az asztalról. Majd elkapta a nőt a karjánál, és addig ütötte, rugdosta, amíg mozgott. Akkor aztán rádörrent:

– Takarítsd fel ezt a mocskot, olyan ez a ház, mint a budi!

Azzal otthagyta a földön heverő asszonyt, és bement a szobába. Rágyújtott egy újabb cigarettára, kezébe vett egy újabb üveg sört, és csak ivott, ivott, míg végül, teljesen részegen, el nem aludt a fotelban.

Lenke ezt a másik szobából, csendben, az ajtórésen át kukucskálva figyelte. Reszketve reménykedett, hogy az anyja életben marad, és reménykedett, hogy őt nem fogja bántani az apja, mert hamarabb kidől a sok sörtől, semhogy új alanyt keressen agressziója kiéléséhez.

Mamó erős asszony volt. A verések után felkelt, rendbe rakta a konyhát, aztán másnap, mintha mi sem történt volna, folytatta az életét. Néha, amikor nagyobb verést kapott a szokásosnál, és kék-zöld foltok tarkították az arcát, pár napig lehajtott fejjel jött-ment, kendőt kötött.

Mindenki Mamónak hívta már harmincévesen is, mert sokkal öregebbnek látszott a koránál. A húszas évei közepétől erősen őszült, a keserűránc hamar beette magát a szája sarkába, homlokán a fájdalom redői ültek. Aprócska volt, mint egy kismadár, de erős és kemény, akár az edzett acél. Szemében ott csillogott a furfang. A házban tudták, hogy nem jó vele kekeckedni, mert a fifikás eszével mindig kitalált valamit, amivel azoknak árthatott, akiket nem kedvelt. Azt viselte a legnehezebben, ha lenézték. Pedig jó néhányan lenézték a lakók közül, hisz orvosok, ügyvédek, egyetemi tanárok is éltek ott, mit számított nekik Mamó, a takarító, a házmester a részeges urával, a vörös hajú, szeplős kislányával. Aztán aki éreztette is vele felsőbbrendűségét, annak vagy eltűntek a levelei a postaládából, vagy piszkos maradt a folyosórésze, vagy körülnézett nála az ÁVO. Mindenki tudta, hogy Mamónak kiválóak a kapcsolatai, úgyhogy az emberek igyekezetek titkolni a gondolataikat, és inkább a jó viszonyt erősítették vele. Ennek az lett az eredménye, hogy a háború után Mamó lett a ház teljhatalmú ura, a félelem pedig visszavonulásra, meghajlásra kényszerítette a lakókat.

1.

Laurentino Marcetti báró kinyitotta a szemét. Oldalra pillantott és elhúzta a száját. A nő még aludt, arca a reggeli napsütésben közel sem tűnt olyan bájosnak, mint este, a gyertyák jótékony fényében. Sápadt és megviselt bőre, a szeme alatt húzódó sötét karikák, sárgás haja és színtelen, vékony ajka nem is emlékeztetett arra a vérbő, életvidám, buja kokottra, akit tegnap a klubban, enyhe részegségében megkívánt. Már az éjjel ki akarta dobni, de az alkohol győzött, és elaludt, mielőtt megtette volna a szokásos óvintézkedéseket.

Soha nem hagyta, hogy a szajhák nála maradjanak. Soha. Utálta volna, ha a reggel az előző esti néhány perces vágy tárgyát maga mellett találja… És most mégis. Mégis ott feküdt ez a kiélt arcú, ki tudja hány férfit kielégítő éjjeli lepke az ő hófehér damasztpárnáján – melyen sötét foltot hagyott szénceruzával kifestett szeme –, és finoman hortyogott. A nő meztelen volt, félig kitakart teste magzatpózban gömbölyödött a férfi mellett.

Marcetti óvatosan kikelt az ágyból, magára húzta fehér ingét, kezébe fogta a nadrágját, és halkan kiment a szobából. Egyetlen szót sem akart a nőre vesztegetni. Majd Paolo elintézi. Bőségesen. Marcetti sosem fukarkodott a pénzzel. Az érzelmek, a kedvesség már más lapra tartozott. Az kizárólag kivételezett embereknek járt, mint a lánya, Doria. De ő sem tapasztalhatta túl gyakran – különösen, hogy módfelett kevés időt töltöttek együtt. Marcetti úgy gondolta, az ő háza nem megfelelő környezet egy tizenhét éves leány számára, ezért igyekezett olyan családok felügyeletére bízni, ahol kifinomult viselkedést, úri modort, erkölcsös magaviseletet tapasztalhat, és nemes lelkű, becsületes emberekkel találkozik. Remélte, hogy a lánya olyan férjet választ majd, aki méltó lesz hozzá, aki tisztességes, gazdag, és a tenyerén hordozza. Habár a bárónak annyi pénze volt, hogy maga sem ismerte pontosan a vagyona méretét, az erkölcsöt szabadon értelmezte, és hiába hevert a lábai előtt Róma minden módos családja, tudta, az ő palotájában Doria sok mindennel találkozna, amiről egy szolid úrihölgynek még hallania sem szabadna, nemhogy testközelből látnia… Mint például a hálószobában heverő szajha… Vagy a néhanapján feltűnő rosszarcú pribékek, egy-egy pisztolylövés, bevert, vérző orrok, törött állkapcsok, durva káromkodás…

Végigment az emeleti folyosón, majd a szalonba lépett, ahol Paolo, a valamikori tolvajból kimosakodott inas egy ezüstkannából illatos kávét töltött egy porceláncsészébe.

– Fizesd ki a lányt! – ült le Marcetti a kényelmes, csokoládébarna selyemmel bevont kanapéra, majd azonnal beleivott a csészébe. Aztán felhördült. A kávé tűzforró volt. – Bassza meg, ez éget!

– Tűzön főtt, báró úr – bólintott nyugodtan az inas. – Tehát itt maradt a nő?

– Véletlenül – vonta össze a szemöldökét Marcetti. – Adj neki pénzt, aztán dobd ki!

– Ha szabad megjegyeznem, uram, nincs jó bőrben…

– Nem szabad. Azt csináld, amit mondtam! Aztán készíts fürdőt! Vendéget várok.

– Megkérdezhetem, hogy férfi vagy női vendéget? – akadékoskodott tovább az inas.

– Férfit. Mozogj! – mordult rá Marcetti, aztán, már jóval óvatosabban, újra belekortyolt a kávéba. Még mindig forró volt, égette a nyelőcsövét, de nem bánta.

Felvette az asztalon heverő friss újságot, amit Paolo minden reggel odakészített neki. A társasági híreket átlapozta. Nem érdekelte, ki milyen bált adott, ki megy férjhez, kinek a lova nyert… A Corriere della Sera egy teljes oldalt szentelt a hírnek, hogy Viktor Emánuel király békét kötött Ferenc Józseffel, és Olaszország megszerezte Veneto tartományt és Velencét. Arról nem szólt a fáma, hogy mindezt csupán a német szövetséges I. Vilmos császár győzelmének köszönhette, tekintve, hogy az olasz sereg sorra veszítette el a csatákat… Viszont több oldalon keresztül, különböző szemszögekből taglalták a „győzelem” jövőre vonatkozó hatásait.

Marcetti elégedetten nyugtázta, hogy semmi érdekes nem történt, így továbblapozott. Sorra következtek a bűntényekről szóló hírek: rablás, gyilkosság, egy nőt feldaraboltak, egy sírt feldúltak… Az utolsó oldalon egy vers és egy rövidke novella szolgálta a kultúrát. Ez már nem érdekelte. Lecsapta a lapot és hátradőlt. Fáradt volt. Harmincas évei közepén járt, jó erőben érezte magát, de azt is tudta, hogy ha így folytatja az életét, mindennapos céltalan ivászattal, dorbézolással, szajhákkal, hamar elveszíti azt, amiért kölyökkorától dolgozott. Nem éppen tiszta módszerekkel, de dolgozott. Azzal is tisztában volt, hogy jobban kell figyelnie az egészségére, mert legutóbb az orvos alig tudta kikezelni egy makacs betegségből, amit egy alkalmi szajhától kaphatott el. Túl fiatal volt a halálhoz. Ám mióta mindent sínre tett, mióta csak ritkán folyt bele piszkos ügyekbe, mióta az üzletei csaknem hófehérek lettek, a kereskedelmi és hajózási vállalata szoros felügyelet nélkül is remek hasznot hozott – egyszerűen unatkozott. Még mindig nem szokott hozzá, hogy a gentleman-klub szolgáltatásainak hatékony igénybevételén kívül valójában semmi dolga. Már-már azon gondolkodott, hogy a politika felé kezd kacsingatni, a pillanatnyi helyzet azonban nem kedvezett ennek, és különben sem kedvelte a kikent-kifent franciákat, akik a várost a fennhatóságuk alatt tartották. Az utazás is megfordult a fejében. Mert bár számtalan helyen járt, azért bőséggel akadt még olyan vidék, amerre nem, és olyan országok, ahová akár Doriát is magával vihetné…

– Kész a fürdő, uram – lépett be Paolo, és Marcetti megállapította, hogy bármennyire kiöltözik is az inasa, azért gazember ábrázata elárulja a jobb szemű megfigyelőknek, hogy nem volt mindig az udvariasság mintaképe. Marcettit ez nem érdekelte. Nagy szüksége volt a fickó tapasztalatára és erejére – legalábbis addig, amíg ki nem fehéredik minden vállalkozása. Mert bizony még manapság is előfordult, hogy egy-két nem fizető ügyfelet kénytelenek voltak megdorgálni, és ezt Paolónál jobban senki nem intézte. Testőrnek is kiválóan bevált. Bár ha szükséges volt, a báró is meg tudta védeni magát, de részegen mégis jól jött a segítség.

– A nő? – kérdezett vissza.

– Kifizettem és kiraktam. Elégedetten távozott.

– Remek – csapott a térdére Marcetti. Felállt, majd elindult, hogy méltó külsővel fogadhassa a vendégét.

R. KELÉNYI ANGELIKA
1970-2023

R. KELÉNYI ANGELIKA EMLÉKÉRE

Két fantasztikus történet egy kötetben

A mi csodálatos R. Kelényi Angelikánkat 2023-ban még azelőtt elveszítettük, hogy a Bécsi keringő című regényét be tudta volna fejezni. Ez volt az utolsó kézirat, amin még életében dolgozott, és aminek töredéke ránk maradt halála után. A családdal közösen most úgy döntöttünk, hogy szeretnénk az olvasóknak fizikai formában is elérhetővé tenni a regénynek azt a részét, amit Angelika papírra vetett.

A megjelenés érdekessége, hogy ebben a könyvben a másik írás, amit kézben tart az olvasó Angelika egy korábbi, eddig kiadatlan kisregénye, a Váratlan vendég, amely azt az élethelyzetet mutatja be, hogyan változtatta meg az 1956-os forradalom a szereplők életét. Mind a két szöveg fontos történelmi korokat mutat be, és fontos korszakban íródtak, a szerző pályafutásának legelején és legvégén.