Table of Contents

- Ajánló

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16.fejezet.

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet.

- 20.fejezet

- Utószó – a szerző gondolatai

- Köszönetnyilvánítás

- Ajánlás

Lenarits Viktória

Lélegezz velem

Lenarits Viktória

LÉLEGEZZ VELEM

HELMA Könyvek 2025

© Lenarits Viktória

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-060-5

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.10.15.

A borítót szerkesztette Lenarits Viktória tervei alapján Bakó Lilla.

Korrektor: Haupt-Kutas Mónika

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyv Lenarits Viktória szerzőtől:

- Lélegezz velem - 2025

A könyv megvásárolható többféle
formátumban a HELMA Könyvek weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

Ajánló

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16.fejezet.

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet.

20.fejezet

Utószó – a szerző gondolatai

Köszönetnyilvánítás

Ajánlás

Ajánló

Az ember hajlamos felejteni. Mert nem akar emlékezni a világot megrázó eseményekre, világjárványokra, kollektív félelmekre, bezártságra, a halálra. Pedig vannak történetek, amelyeket nem szabad veszni hagyni. Mert nemcsak emlékeztetnek, gyógyítanak is.

A járvány véget ért – de a traumák, amelyeket hátrahagyott, sokakban tovább élnek.

Lenarits Viktória, aki kórházi nővérként testközelből élte át a COVID legsötétebb időszakát – intenzív osztályon dolgozva, védőfelszerelésben, emberi tragédiák közepette – a COVID utáni időszakról ír: arról, ami a túlélés után következik. A csendről. A feldolgozatlan veszteségekről. Azokról, akik akkor is küzdenek, amikor már senki sem figyel.

Meddig visszük magunkkal a COVID sebeit? Hogyan élhetünk együtt a tudattal, hogy nem tudtunk mindenkit megmenteni?

A „Lélegezz velem” nemcsak két ember fiktív szerelmének története. Hanem egy regény gyászról, újrakezdésről, és arról, hogy a legnagyobb bátorság sokszor nem az életmentésben, hanem a saját törékenységünk felvállalásában rejlik.

Ez a könyv azoknak szól, akik ott voltak – és azoknak is, akik sosem fogják igazán megérteni, mit jelentett ott lenni.

Havas Juli

1. fejezet

A vonat halk zökkenései közben Maja tekintete a koszos ablaküvegen túl meredt a tájra. A tavasz még messze volt: a földek szélén vizes árkok húzódtak, a fák ágain vékony dér ült. Az ablakon átfutó hideg árnyékok minden perccel közelebb hozták a várost, amelyről egyszer azt gondolta, sosem lesz az otthona. Most pedig mégis oda tartott.

Két táska volt nála. Egy nagy bőrönd, amibe az életét próbálta belepakolni, és egy kisebb kézitáska, amiben a telefonján és a kulcsán kívül semmi igazán fontos nem volt. Az utazás alatt végig fogta a kisebbik táska pántját, mintha attól tartana, hogy valaki elragadja – pedig inkább csak kapaszkodott belé. Mint egy gyerek a kabátujjba. Ami fontos volt, az nem fért bele: hangok, szagok, arcok. A kórházi neonok vakító fénye, a műszak utáni kávé keserű íze, a betegszobák csöndje hajnalban. A dolgok, amik nem jönnek veled, de beléd költöznek. Az állomásra érve lassan szállt le, mintha minden lépés egy döntést pecsételne meg. A peronon emberek siettek el mellette, telefonba beszéltek, hátizsákot igazítottak – és egy pillanat alatt el is tűntek a látóteréből. Maja magában számolta a lépteket, mintha attól biztonságosabb lenne a föld a lába alatt. A taxiból nézve Budapest olyan volt, mint egy idegen nyelv, amit érteni akar, de még nem tud. Szürke homlokzatok, fémes fényű villamosok, kapualjak, amik mind más történetet őriztek. A sofőr megpróbált beszélgetést kezdeményezni, de Maja csak annyit mondott:

– Hetedik kerület, Dob utca, kérem.
A férfi bólintott, és onnantól csak a rádió szólt halkan. Amikor felszállt a vonatra a vidéki városból, ahol harminc évet leélt, nem nézett vissza. Nem volt miért. A ház, ahol élt, az a kis szoba az emlékekkel, a hajnalban kiürülő folyosók zaja a kórházban, a műszak utáni kávé az automata mellől – már nem az ő élete volt. Vidéken hagyta az emlékeit. Ott maradtak azok a betegek is, akiket nem tudott megmenteni. És minden, amit nem mondott el időben. Most egy új város vette körül. Hideg, zajos, sűrű. Olyan volt, mint a légszomj: először észre sem veszed, csak mikor már levegő után kapkodsz.

Az új albérlet lépcsőháza dohosan fogadta. A falakon régi foltok, a kovácsoltvas korlát tapintása hűvös. A tulaj, egy negyvenes, karikás szemű nő, gyorsan átadta a kulcsokat, mintha csak túl akarna lenni rajta. Néhány mondat a közös költségről, a kuka helyéről, aztán magára maradt. A kórház, ahol másnap kezdett, alig tíz perc sétára volt az új albérletétől. Egy régi polgári lakás a hetedik kerület egyik kopottas mellékutcájában.

Maja a fal mellé húzta a bőröndöt, de nem csomagolt ki. Inkább leült az ablak alatti radiátorra, és figyelte az utcát. Lent egy kutya csaholt, valaki cigarettázott az erkélyen, a közeli pékségből édes szag szivárgott ki.

Aztán elővett egy naplót a táska aljáról, aminek a borítója már megsárgult.

Az első lapjára ezt írta ceruzával:

"Budapest – új munkahely, új élet."

Megállt, majd kitépte a lapot.

Aztán újraírta:

"Ne felejts el lélegezni."

Ez volt az utolsó mondat, amit annak a betegnek mondott. Ott feküdt a kórterem sarkában, várva, hogy elaltassák és lélegeztetőgépre tegyék – törékenyen, mint egy fáradt madár, aki már nem talál vissza az égbe. Maja a férfi feje fölé hajolt, és suttogta, csak neki, csak egyszer.

A madár meghalt. A mondat maradt.

Lassan jött el az este, az utca fényei nyúlánk árnyékokat vetettek a falakra. Maja egy ideig csak ült a kanapén, aztán hirtelen felállt. Nem akart még aludni, de a csönd sem volt elviselhető. Felkapta a kabátját, és lement az utcára. A hetedik kerület estéje zajos volt, de nem harsány. A villamos csilingelése távolról érkezett, mellette egy biciklis suhant el, a kereke a nedves aszfalton súrlódott. Maja nem sietett, hagyta, hogy az utca vigye magával. A kirakatokban félig leengedett redőnyök, a kávézókból fény kiszűrődött ki, arrébb egy pékség, amelynek ajtaja előtt két fiatal nevetett. Egy kis, alig kivilágított boltba tért be. A polcok szűk sorokban álltak, a pult mögött egy idős férfi rendezgette a dobozokat.

– Jó estét – mondta Maja halkan.
– Estét – bólintott a férfi, és a hangja olyan volt, mintha már évtizedek óta mondaná ezt minden belépőnek.

Maja vett egy kenyeret, egy üveg vizet, pár tálca szalámit, egy kis zöldséget és teafüveket. Miközben fizetett, a férfi rápillantott.

– Nem itt lakott eddig – jegyezte meg, nem kérdésként.
– Nem – rázta meg a fejét Maja. – Ma költöztem.
– Akkor üdv a környéken – mondta a férfi egyszerűen, és visszaadta a visszajárót.

A hideg levegő azonnal megcsípte az arcát, ahogy kilépett. Hazafelé egy mentőautó suhant el mellette, sziréna nélkül, csak a kék fény forgott a tetején. Maja önkéntelenül megállt, és követte a tekintetével, amíg el nem tűnt a kanyarban. A mellkasában ismerős, szorító érzés támadt – mintha a munka már előre köszönt volna neki. A lakásba visszaérve forró vizet tett fel, de végül az érintetlen maradt. Az ágy szélére ült. Gyors üzenetet írt a családjának, hogy megérkezett. Az éjszaka csendje most más volt: nem a pihenés, hanem a várakozás csöndje. Tudta, hogy másnap már nem lesz ideje így figyelni. Akkor minden mozdulat számítani fog.

A következő reggel nesztelenül kúszott be az ablak résein, mint egy óvatos betolakodó. A sarokban a radiátor mély, egyenletes zúgással próbálta fűteni a szobát, a vízcsövekben pedig időnként halk kattanás jelezte, hogy valami történik odakint. Nélküle. Az új lakás hangjai még ismeretlenek voltak, mintha idegen nyelvet beszélnének, amit nem ért. Még nem tudta, melyik mit jelent, melyik nesz ártalmatlan, és melyik hívja elő a rossz érzéseket. Felült az ágy szélén, beletúrt a hajába, és egy ideig csak ült, mezítláb, a tenyerét a combján nyugtatva. A reggel fénye hideg volt és tiszta, nyugtalanítóan tiszta, nem volt benne egyetlen zaj sem, ami mögé elbújhatott volna.

A fürdőszobában hosszú ideig mosta az arcát, mintha minden mozdulattal le akarná radírozni magáról az éjszakát. A víz hideg cseppekben futott végig az arcélén, a nyakán, le a kulcscsontjáig. A tükörben visszanézett rá a saját arca, de az most mintha kissé másként festett volna: sápadtabb, feszültebb, mint ahogy emlékezett rá. Kevés smink, lófarok – minden mozdulat rutinszerű, akár egy védekező reflex.

Az egyenruhát még előző este kikészítette: tiszta, keményre vasalt nadrág, egyszerű fehér póló, és egy fehér köpeny, amit még az előző kórházból hozott. A névkitűzőt levette róla; az már a múlté. Új kerül rá. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és elképzelte a folyosót, ahová belép majd. A szagát. Fertőtlenítő és kávé keverékét. A monitorok pittyenését, amik egyszerre nyugtatnak és tesznek feszülté. Arcokat, amik még nem tudják, ki ő, és talán nem is akarják megtudni. Úgy érezte, mintha egy színdarabba lépne be, ahol mindenki tudja a szövegét – csak ő kapta kézhez a forgatókönyvet túl későn.

Az utcára kilépve hűvös levegő csapta meg, de nem bánta. Jóleső érzés volt. Mintha minden belégzés átmosta volna a tüdejét egy pillanatra. A hetedik kerület lassan ébredt: a kávézók redőnyei csörömpölve gördültek fel, a pékség előtt már kisebb sor kanyargott. Az édes, frissen sült pékárú és kenyér illata összekeveredett a reggeli forgalom poros levegőjével. Egy autó fékje nyikorogva nyelte el a csendet. Maja megállt egy pillanatra a járda szélén, és figyelte az embereket. Arcok suhantak el mellette, amelyek nem tudták, ki ő, és ő sem ismerte őket. Volt ebben valami felszabadító érzés, a láthatatlanság könnyűsége, de ugyanakkor ijesztő is egyszerre. Mintha bármikor eltűnhetne ebben a sodrásban, és senkinek nem tűnne fel.

A kórház nem volt messze, de az odavezető út hosszabbnak tűnt, mint gondolta. Minden perc megnyúlt, mint a hideg levegőben lassan szétfoszló lélegzet. A főbejárat előtt egy mentő állt motorját halkan járatva, a kipufogóból lassú füst gomolygott ki a reggeli levegőbe. Mellette egy férfi dohányzott – valószínűleg ápoló; a kórházi papucs, a kopott fehér nadrág és a szemében ülő fáradtság mind erről árulkodott. Megállt az ajtó előtt. Érezte, ahogy a hideg és a belső feszültség összekeveredik benne. Mély lélegzetet vett, a tüdője megtelt a reggel éles illataival, aztán lassan kifújta, mintha ezzel próbálná kint hagyni mindazt, amit nem akar magával vinni az épületbe. Mi vár rá odabent? Új arcok, amelyek talán közömbösen néznek rá. Szavak, amelyekben könnyen megbotlik, mert még nem ismeri a helyi rendet. De leginkább attól tartott, hogy az ismerős hangok és szagok között egyszer csak felbukkan valami a múltból – és ő nem lesz felkészülve rá.

„Ne felejts el lélegezni.”

Belépett.

A kórház belseje egyszerre volt ismerős és mégis idegen. A padló fénytelen, de makulátlan; a falakon kifakult, laminált protokollok sorakoztak, a sarkokban kézfertőtlenítő adagolók vártak mozdulatlanul. A levegőben a fertőtlenítő szúrós illata keveredett az épület saját, ódon szagával.

Az ügyeleti pultnál egy fiatal nővér ült, fejét a monitor fölé hajtva, egy listát böngészett. Felpillantott, amikor Maja megállt előtte.
– Jó reggelt. Új vagyok. Szilágyi Maja – igyekezett, hogy a mosolya ne árulja el az idegességét.
– Igen, már várnak az osztályon. A lift a folyosó végén balra – felelte a nővér, futó pillantással mérve végig, majd visszafordult a képernyőhöz.

A folyosón csend volt, csak a lift mély, fémes zúgása töltötte be, ahogy lassan közeledett. Maja a tükörben figyelte magát: arca sápadt, a szeme alatt sötét árnyék ült. Nem tudta, hogy az utolsó vidéki műszak fáradtsága mikor hagyja el a testét. Talán soha.

A lift ajtaja halk csengéssel nyílt. Belépett, és érezte, ahogy a kabin lassan megindul felfelé. A negyedik emeletre ment, az intenzív osztályra. Zárt világ, suttogások, monitorok folyamatos pittyegése, a gépek halk szuszogása, a mozdulatok precíz, ismétlődő koreográfiája. A kabinban a fény hidegen tükröződött a krómozott falon, a levegő állott volt, mintha régi beszélgetések maradványait tartaná magában. Ahogy a számok lassan váltották egymást, Maja elképzelte, hogy a lift nem egy emeletre viszi, hanem egy víz alatti világba: egyre mélyebbre süllyed, ahol minden hang tompa, minden mozdulat lassú, és az idő nem a felszínen megszokott módon telik. Tudta, hogy amikor kinyílik az ajtó, ott már más szabályok érvényesek, és ha belép, egy ideig nem emelkedhet a felszínre.

Tudta, mire számíthat. A szagokra, a zajokra, a feszült tekintetekre, amelyek egyszerre méricskélnek és figyelnek. Mégis, belül mindene enyhén remegett, mintha a testében valami halk riasztó szólt volna. Még nem ismert itt senkit, és őt sem ismerte senki. Azt sem tudta, ki lesz a közvetlen főnöke. Nem keresett rá, nem kérdezősködött. Nem akart előítéleteket cipelni magával. Úgy döntött, ma csak figyel. Figyel, és túléli az első napot. Aztán majd jön a többi.

2. fejezet

Az osztály ajtaja halk szisszenéssel nyílt ki előtte. Az intenzív osztály levegője más volt. Hűvösebb, súlytalanabb, mégis szúrósan sterilebb. A falakon a kézmosási protokollt ábrázoló poszterek lógtak, köztük fakóra kopott piktogramok, egy óra, amely lassabban járt, mint a kinti világ ideje. A pult mögött két nővér ült; egyikük vastag mappát lapozgatott, a másik a számítógép képernyőjén görgetett valamit. Az egyik felpillantott, amikor Maja belépett.

– Szia! Te vagy az új lány?

– Igen. Szilágyi Maja. Ma kezdek.

A nővér bólintott, felállt.

– Zsófi vagyok. Segítek, amíg el nem igazodsz. A reggeli megbeszélés mindjárt kezdődik, ott lesz az osztályvezető is. Addig odaadom az öltözőkulcsot. Második ajtó balra, bent van a szekrényed. A ruhatár majd hozza a neveddel felcímkézett ruháidat, ma még lehetsz a sajátodban. – A hangja gyakorlott volt, de nem rideg, és ez Majának jól esett.

Az öltözőben vastag, sűrű csend ült. A kopott linóleumpadlón a lépte hangja is idegenül visszhangzott. A fémszekrény nyikkanva engedett, belül üres volt, a friss festékszag halványan keveredett a mosószerrel. Maja gyors mozdulatokkal átöltözött, és csak egyszer pillantott a tükörbe: a fehér köpeny alatt mintha nem is ő állt volna ott, hanem valaki, akit még meg kellett ismernie.

Amikor visszaért, a nővérpult körül már többen időztek. Különböző korú és karakterű emberek: egy sápadt rezidens fiú, kezében gőzölgő kávéval; egy harmincas nő fonott copfban, a mozdulataiban feszesség; egy idősebb férfi komoly, mérlegelő tekintettel. A beszélgetés megszakadt, ahogy Maja megérkezett. Néhány pillantás végigmérte, de senki nem szólt.

És akkor jött ő.

Fehér köpenyben, zsebében fonendoszkóp, mozdulatai gyorsak és célratörők, mintha minden lépésének már meglenne a helye a térben. Egy pillanatra megállt az ajtóban. Végignézett a társaságon, tekintete röviden megpihent Maján, majd alig észrevehetően biccentett. Röpke pillanat volt, mégis érezte, ahogy a gyomra összerándul, mintha hirtelen hideg víz érte volna. Nem tudta, a biccentés jelentett-e bármit, vagy csupán udvarias gesztus volt, de benne maradt az érzés, hogy valamit már most eldöntöttek róla. A szíve egy ütemmel gyorsabban vert, és a köpeny ujja alatt hirtelen meleg lett a bőre.

– Jó reggelt, Dr. Horváth Gergely vagyok, mostantól többek között velem fog dolgozni.

A hangja mély volt, higgadt, de hideg, mint egy acélfelület, amelyről lepereg minden fölösleges szó. Maja nem mozdult, mégis érezte, ahogy a gyomrában hirtelen megfeszül valami. Nem volt goromba – de volt körülötte valami, ami a sebészkéshez hasonlított: precíz, könyörtelenül pontos, és veszélyesen éles, ha rosszul nyúlsz hozzá.

– Szilágyi Maja vagyok. Ápolónő – mondta halkan.

Horváth doktor – Gergő - akit az osztályon dolgozók egymás között csak így szólítottak, rápillantott, és egy hosszú, mérlegelő másodpercig nem szólt. Mintha nemcsak a választ hallotta volna, hanem a mögötte rejtőző történetet is próbálta volna felmérni.

– Dolgozott már intenzíven?

– Igen, több évet. Többek között a COVID alatt is.

A háttérben megcsörrent egy telefon. Az egyik nővér felvette, aztán pár szavas beszélgetés után letette, és Gergő felé fordult.

– Új beteg jön a sürgősségiről. Autóbalesetes. Most van a CT-ben, utána ideküldik.

– Rendben. Készítsenek elő egy ágyat.

A mondatok egymás után, pattogva hullottak a térbe. Maja egy pillanatra lemerevedett: minden olyan gyorsan történt, mint egy automata gép működésében, ahol minden alkatrész tudja a helyét. Ő volt az új darab. Csak még nem tudta, hová illeszkedik.

– Jöjjön velem, nővér. Most megtanulja, milyen nálunk az első nap – mondta Gergő, és már el is indult.

Maja követte. A lábai alatt mintha kicsit megingott volna a talaj, de a keze stabil volt. Még. Az osztály végén egy egyágyas kórterem ajtaja felé lépkedtek. Aztán megérkezett az első beteg az új életébe. A hordágy kerekei csattantak a küszöbnél, hangjuk belevágott a levegőbe. Egy huszonéves, vékony férfi feküdt rajta; arca vérrel pettyezett, légzése szaggatott, a mellkasa szabálytalan ritmusban emelkedett-süllyedt. A sürgősségisek gyors, gépies mozdulatokkal tolták be a kórterembe, mintha a sebesség önmagában is gyógymód lenne.

– Frontális ütközés ismeretlen sebességgel. Be volt kötve. A CT bal oldali pneumothorax[1] gyanúját vetette fel, de nem egyértelmű a kép. A helyszínen és egészen eddig GCS 15 volt, a liftben kezdett somnolensé[2] válni. Vérnyomása, és szaturációja elfogadható, vérzés nem volt a CT-n. Jön a mellkassebész, átnézi a képeket. - hadarta egy fiatal orvos Gergőnek, miközben elhátrált a hordágy mellől. Maja a háttérből figyelte, és közben érezte, hogy a vér szúrós szaga mélyen belemar az orrába. A monitor halk, szabálytalan pittyegése furcsa ritmust vert a mellkasában.

– Köszönjük, vegyük át! – adta ki az utasítást Gergő hűvösen. – Szívfrekvencia?

– 134 – válaszolta Zsófi, már a monitorra pillantva.

– Nővér, elő van készítve a drenázs[3], ha szükségessé válik? Intubációs tálca[4]?

– Igen... izé, azonnal! – szólt Maja, és a szekrényhez sietett Zsófival.

– Gyorsabban, ha kérhetem, itt egy fiatalember életéről van szó!

– Ő mindig ilyen, ne vedd magadra. Nincs helyismereted még, de majd belejössz. – súgta oda Zsófi.

– A betegünk közben nem reagál a taktilis ingerre[5] intubálunk[6]. Nem várunk a mellkassebészre sem, betesszük a mellkascsövet, és helyszíni kontrollröntgen lesz.

Gergő szinte mozdulatlan arccal dolgozott. Gyors volt, pontos, mint egy metronóm. Az ujja nem remegett, nem tétovázott, minden mozdulat célt ért. A körülötte zajló sietség mintha lepattant volna róla.

– Drenázs megvan. Bekötés. Szaturáció[7], vérnyomás is javul. Rendeljék meg a röntgent a rezidensek!

Letépte a kesztyűjét, a kukába dobta, majd ránézett Majára.

– Itt nem állunk meg gondolkodni, ha életmentés zajlik. A következőnél ne kérdezze meg, hol van valami. Tudnia kell. Érthető voltam?

– De ez csak az első napom...

– Érthető voltam? – szakította félbe Gergő Maját.

A hangja épp csak nem volt goromba – de nyers volt, kíméletlen. Maja bólintott. A keze a zsebében maradt, hogy ne lássák, remeg. Ez nem az a hely lesz, ahol kérdezgetni lehet. Itt túl kell élni. A levegővel együtt lassan kifújta a vér fémes szagát, a fertőtlenítő marását, a feszültség keserű ízét is.

A hordágyat kitolták. A kórterem csendje hirtelen visszatért, de nem a nyugalom – inkább a vihar utáni, fojtott levegő. Maja a falnak dőlt. A szíve még mindig a torkában dobogott. Az orvos nem kérdezte meg, hogy van. Épp csak bemutatkozott. De megmentette a srácot. A kettő nem zárta ki egymást. Csak nehéz volt egyszerre elviselni. Ez az első nap érzése? – gondolta Maja. Egyetlen hosszú, sűrű pillanat, amiben nincs idő belegondolni, mit csinálsz. Csak cselekszel, mintha egy láthatatlan kéz tolna előre. Kívülről talán úgy tűnik, magabiztos vagy, belül viszont minden mozdulat után egy másodperccel jön a kérdés: jól tettem? Elég volt? Észrevették, hogy kicsit remegett a kezem? Érezte a tenyerében az izzadtság nyirkos rétegét, ahogy a zsebébe dugta a kezét. A mellkasában a légzés lassan rendeződött, de a fülében még mindig ott érezte a vér lüktetését. Az órára nem mert ránézni. Nem akarta tudni, mennyi van még hátra ebből a napból. Az elsőből. A leghosszabból.

A műszak lassan véget ért, legalábbis a nappalosok számára. A fények tompultak, a folyosók elcsendesedtek. Csak a gépek halk, állandó zúgása maradt: kórházi háttérzene, ami sosem szűnik meg. Az öltözőben Maja leült. Nem mozdult. A cipő a lábán maradt, tekintete a padlót fúrta. Kávéfoltok a linóleumon. Egy hajszál a pad szélén. Apró részletek, amik napközben láthatatlanok, most mégis beleégtek az emlékeibe. A hátán érezte a feszültséget, mintha a köpeny este nehezebb lenne, mint reggel. Levette, összehajtotta. Egy mozdulat. Majd visszaült. Nem kérdezett. Nem mondott semmit. Csak működött. Mint egy gép. Gergő mozdulatai még mindig előtte voltak: a gyorsaság, a határozottság, az élesség, ahogy minden pillanatban tudta, mit akar. Semmi bizonytalanság. Semmi fölösleges gesztus. Semmi emberi.

Vagy pont ez a túlélés módja? – futott át rajta a gondolat.

Kívülről talán úgy tűnt, jól bírta. Nem sírt. Nem remegett. Tette, amit mondtak. Belül azonban valami újra felnyílt, mint egy seb, amit nem varrtak el rendesen.

Nem akartam visszajönni ide. Nem ilyen mélyre. Nem ilyen hamar.

A legrosszabb nem a vér. Nem a kiabálás. A legrosszabb a csend, amikor már nincs mit tenni. Sóhajtott. Felállt, a táskájához lépett. Kivette a telefonját. Megnézte az időt. Egy üzenet várt rá: Virág, a barátnője írt.

„Na, milyen volt az első nap?”

Maja nem válaszolt. Visszatette a telefont a táskájába. Majd holnap. Talán holnap meg tudja fogalmazni.

Gergő

Az osztály már kiürült. Az utolsó nappalos nővér is hazament, a lift tompa zúgása elnyelte a lépteit. Gergő egyedül maradt.

Az irodában csak a monitor fénye világított; rajta egy beteg CT-felvétele. A hideg, kékes fényben az arca sápadtnak tűnt. Mostanában minden este így nézett ki. Hátradőlt a széken, egyik kezében a szemüveg, a másik a homlokán pihent. Nem gondolkodott. Vagy inkább csak próbált nem gondolkodni.

Fiatal. Stabilizáltuk. Megúszta. Jó döntés volt.

A mondatok jöttek, ahogy mindig. Hideg, orvosi tények. Ez volt a védekezés. Ez volt a fegyelem. De aztán felbukkant a másik mondat, amit nem akart:

Miklós se volt idősebb. Ő is túlélhetett volna.

A gyomra összeszorult. És ekkor nemcsak Miklós arca jelent meg, hanem a kórterem is. A sűrű, gumiszagú levegő a védőruhából. A lélegeztetőgép egyenletes, mégis nyomasztó szuszogása. A monitor pittyenése, ami akkor hirtelen felgyorsult… majd elhalkult. Aztán az a csönd, ami nem volt igazi, inkább egy hiány, ami minden hangot elnyelt. Automatikusan lenyúlt a fiókhoz. Először csak a keze érintette meg a fogantyút, majd végül kihúzta. Egy félig üres doboz nyugtató volt benne. Nem vett be belőle. Csak nézte. Majd visszacsúsztatta, és halkan becsukta a fiókot.

Nem kell. Még nem.

Felállt. A köpenyét a székre hajította, vállai kissé beesve maradtak. Az ablakhoz lépett. Lent az udvaron egy mentő kanyarodott be a kapun. A kék fény egy pillanatra felvillant a falakon, majd eltűnt a sarkon túl. Valaki máshol most kezdi elölről a történetét. Valaki más próbál majd megmenteni valakit. Ő most csak pihenni akart.

És mégis, a szeme előtt újra ott volt az a reggel: a járvány harmadik hulláma, a reggeli műszakátadás, öt hiányzó név, négy bezárt kórteremajtó. A kollégája, akivel együtt kezdett rezidensként, és aki ott halt meg mellette. A nővér, aki még reggel viccet mesélt, és estére lélegeztetőgépen feküdt.

És most itt volt ez az új ápolónő. Csendes. Visszafogott. A szeme alatt fáradt karikák. Nem sírt, nem remegett. Csak tette a dolgát. Valahogy… ismerős volt. Nem az arca. A csendje.

Talán ő is többet látott már, mint amennyit kellett volna.

Sóhajtott. Nem lehetett mindenkit megismerni. Nem volt rá idő.

Majd kiderül, kibírja-e. Mint mindenki más.

Lassan lekapcsolta a monitort. Az osztály egyelőre nyugodt volt. És Gergő újra egyedül maradt a csenddel. Azzal, ami mindig visszajön.

3. fejezet

Az ébresztő nem szólt. Nem is kellett. Maja már fél órája ébren volt, szeme nyitva, a takaró alatt mozdulatlanul fekve bámulta a plafont. Nem álmodott, vagy csak nem akarta tudni, mit.

Az izmai tompán fájtak, mint egy láz után. A karja zsibbadt, a nyaka merev. Az egész teste olyan volt, mintha valaki a műszak végén ottfelejtette volna egy padon, és csak most jött volna vissza érte. Felült az ágyon. Ujjai végigsimítottak az arcán, majd a karján, mintha ellenőrizné, hogy tényleg itt van-e. A bőrén még mindig ott volt a fertőtlenítő szaga, halványan, makacsul.

A dohányzóasztalon az előző napi kávéscsésze állt, félig üresen, a kávé tetején vékony hártya. Mellette a napló az első oldalon nyitva.

„Ne felejts el lélegezni.”

A mondat mintha új értelmet kapott volna egyetlen nap alatt. Most már nemcsak a betegnek szólt, hanem magának is.

Az ablakhoz lépett, felhúzta a redőnyt. A hetedik kerület már mocorgott: autók verték fel a vizet a kerekeikkel, kabátos alakok siettek lehajtott fejjel, a levegőben benzin és nedves aszfalt szaga keveredett. A szemben lévő ház erkélyén valaki cigarettázott, a füst lassan kúszott felfelé a szürke reggelben. Semmi idill. Csak mozgás. Csak ritmus.

Gergő hangja visszhangzott benne. A gyorsasága. A szikársága. Az a pillanat, amikor ránézett, és semmit nem látott benne, csak egy feladatot. Mégis… valami megfeszült a bensőjében, ha rágondolt. Nem a férfi miatt. Hanem ami mögötte volt. A múlt. A gépek. Az ismerős sebesség.

A fürdőbe ment. A tükörben az arca még sápadtabbnak tűnt, mint előző nap, a szeme vöröses volt, de már nem olyan üres. Valami mozgott benne. Fáradt, de jelenlévő. A csap fölé hajolva hagyta, hogy a hideg víz végigfusson az arcán. A bőrén szinte égettek az apró vízcseppek, mintha a teste már előre tudná, hogy ma is végig kell majd futnia a napot. Nem a lábak fáradnak el legelőször, hanem a gondolatok. És ha azokat nem tudja kordában tartani, akkor széthullik minden.

A telefonján újra megnyitotta az előző napi üzenetet Virágtól.

„Na, túlélted az első napot?”

Maja hosszan nézte a képernyőt. Ujjai lassan mozogtak, mintha minden betű súlya mérhető lenne. Végül begépelte:

„Túlélem a másodikat is.”

Elküldte. A szavak hangosabbnak tűntek, mint egy egyszerű üzenet. Inkább egy ígéret volt magának, nem Virágnak. Összeszedte a holmiját, felállt. Mielőtt kilépett volna az ajtón, még egyszer végigsimította a táskájában a névtelen munkaruhájának anyagát. Még nem volt rajta az új névtáblája, de ma már senki nem fogja azt mondani, hogy „az új”. Ma már dolgoznia kell, nem csak figyelni.

És a második nap mindig nehezebb.

A kórházi folyosón a neonfény sárgás reggeli árnyalatban vibrált, mintha a fénycsövek is épp csak ébredeznének. Maja úgy érezte, még nem kezdődött el igazán a nap, de a levegőben már ott volt minden, ami majd magába szívja: a fertőtlenítő maró szaga, a frissen főzött kávé kesernyés illata és valami nehezen körülírható, állandó fáradtság, ami nem a testből, hanem a falakból áradt. Az intenzív osztály illata sosem változik. Talán ez benne a legnyugtalanítóbb: hogy mindig ugyanaz marad, függetlenül attól, ki jön, ki megy.

A nővérpult mögött egy határozott, széles vállú, ötvenes nő állt, sötétkék felsőben, összefont karral. A haja szoros kontyba fogva, egyetlen tincs sem szökött ki. Tekintete éles és pontos volt, mint aki egyszerre látja az osztály minden kórtermét és minden ember gondolatát. A jelenléte egyszerre volt súly és biztonság: az a fajta ember, aki előtt nem lehet mellébeszélni, de akinek a szava mögött mindig ott van a cselekvés is.

– Maja, ugye? – kérdezte, bár ez inkább hatott kijelentésnek.

– Kovács Eszter vagyok. Főnővér. Tegnap nem volt módunk találkozni, de úgy hallottam, a főorvosunkat már megismerte.

– Igen, jó reggelt – Maja igyekezett kiegyenesedni.

– Hát, nálunk a jó reggel attól függ, mennyi beteg élte túl az éjszakát. – Eszter hangjában nem volt gúny, inkább valami fásult őszinteség. – De ma jó napunk van. Jöjjön, megmutatom a pult környékét, és utána átadják a műszakot. Én mindig meghallgatom a műszakátadást, a viziten is jelen vagyok, de általában nem viszek beteget.

Elindult, Maja pedig követte. Léptei halkak voltak Eszter magabiztos tempója mögött, de közben mindent figyelt: a pult mögötti polcok rendjét, a szekrények kulcsainak elhelyezését, a nyomtatón felhalmozott papírokat. Belepillantott a nyitva hagyott mappákba, mintha így, apránként szőhetné bele magát a hely mindennapjaiba. Minden új információ egy új kapaszkodó volt, amitől az ismeretlen egy árnyalattal kevésbé tűnt idegennek.

Eszter menet közben egy pillanatra visszafordult.
– Ja, és ha nem bánod, tegeződjünk.

– Persze, köszönöm – bólintott Maja, és érezte, hogy ez az apró gesztus többet jelent, mint amennyit a szó önmagában hordoz.

Gergő hideg, éles jelenléte után Eszter más volt. Nem lágyabb, hanem melegebb a maga kemény módján. Mint a fém, ami nem fagyos, mert munkától melegszik át. Olyan ember benyomását keltette, aki, ha leszid, annak oka van, de aki mellett, ha hibázol, nem maradsz egyedül.

Épp a gyógyszeres szekrény mellett álltak meg, amikor az osztályajtó kinyílt, és belépett Gergő. Fehér köpeny, alatta kissé gyűrött ing, a kezében tablet. Minden mozdulata célt szolgált, gyors, határozott léptekkel közeledett.

– Jó reggelt – mondta anélkül, hogy bárkire külön ránézett volna. – Eszter, átadnám az ügyeletet, mert előbb el kell mennem, ha lehet. Végeztek az átadással?

– A lányok már elkezdték, én körbe vezetem az új kolléganőt – válaszolta Eszter.

– Nővér – biccentett Maja felé Gergő hanyagul, ahogy odalépett. Egészen addig tudomást sem vett róla. – Hallgasson figyelmesen.

A tabletjére nézett, és már sorolta is:

– Az egyes ágy stabil, nincs új panasz. A kettes éjjel deszaturálódott[8], reggelre javult, vérgáz rendben. A hármasban a tegnapi felvételes stabil. Két exit[9] volt, ha elviszik őket, lesz négy szabad ágy.

A szavai gyorsan követték egymást, mint precízen lejátszott kottasor. Nem volt bennük melegség, sem biztatás – csak a szükséges rend. És mégis, ebben a rendben Maja valami furcsa módon biztonságban érezte magát.

– Minden világos? – kérdezte Gergő, végre rápillantva.

– Igen – felelte Maja, a hangja meglepően tisztán csengett.

– Főorvos úr – szólalt meg Eszter kissé halkabban. – Ez még csak a második napja...

– Igen. És nincs időnk pátyolgatni – vágta rá Gergő. – Itt minden perc számít.

A mondat nem volt durva, csak kérlelhetetlen. Olyan volt, mint ő maga: sürgős, feszes és fáradt. Ahogy eltűnt a folyosó végén, Maja csak állt, és a csend is nehezebbnek tűnt utána. Mintha a nyomában maradt volna valami. Nem parfüm vagy fertőtlenítő, hanem feszültség, amit a falak is beszívnak. Maja megpróbált egyenletesen lélegezni. A kezei nem remegtek, de belül, mélyen, valami megmozdult. Nem félelem volt, inkább egy szorító, ismerős érzés, mintha megint túl közel került volna ahhoz, amit maga mögött akart hagyni.

– Ne vedd magadra – szólalt meg Eszter, aki közben visszafordult hozzá. – A főorvos úr, Gergő, nem rossz ember. Csak... lekapcsolt magában pár dolgot, hogy működni tudjon.

Eszter hangja most más volt: lágyabb, együttérzőbb. Nem hivatalos. Emberi.

– Sokan vesztettünk el valakit a járvány alatt. Ő többeket. Kollégákat. Barátokat. Azóta lett ilyen… nos, zárkózott.

– Az látszik, hogy profin dolgozik – mondta végül Maja, inkább állításként, mint dicséretként.

– Igen. Az egyik legjobb. És valószínűleg pont ezért ilyen nehéz vele – húzta el a száját Eszter. – De figyeld csak meg: ha igazán baj van, ő ott lesz. Csendben, gyorsan, mindig.

Egy apró mosoly suhant át Eszter arcán, majd a pult felé intett:

– Na, gyere, most megmutatom, hol tudod megnézni a gyógyszerelést a gépben, mielőtt jön a következő felvétel. Nálunk minden egyetlen programon fut a betegágyak melletti gépen. Maja elindult vele, de még egyszer hátranézett a folyosó irányába, amerre Gergő eltűnt. Nem tudta, miért. Talán mert volt benne valami, ami nem engedte, hogy csak úgy elforduljon tőle. Egy feszültség, ami még utórezgett a levegőben.

A gyógyszeres pult mögött állva jegyzetelt egy tollal a kezében, ahogy csak tudott: kódok, szekrények sorrendje, gyakori gyógyszerek nevei. Úgy érezte magát, mint egy diák, aki máris elkésett a vizsgáról, miközben még azt sem tudja, melyik teremben kellene lennie. Minden mozdulat kicsit túl gyorsnak vagy túl lassúnak tűnt.

– Ne görcsölj – hallotta maga mögül Eszter hangját. – Egy hét, és már úgy nyúlsz be a szekrénybe, mint aki mindig is itt dolgozott.

Maja hálásan elmosolyodott. Jólesett, hogy valaki látja. Hogy nem csak egy név a műszakbeosztás táblázatában.

– Mindig ez van az újakkal? – kérdezte. – Hogy az ember az első napokban úgy érzi, csak hátráltat? Tudod, én eddig még nem váltottam munkahelyet.

– Igen – bólintott Eszter, miközben magabiztosan kinyitott egy fiókot, és ellenőrizte a készletet. – Aztán jön egy nap, amikor már nem kérdezel meg semmit. Csak csinálod. És akkor tudod, hogy elkezdődött.

Maja letette a tollat, és egy pillanatig a nő arcát figyelte. Látta a vonásai között a fáradtság mély, halvány lenyomatait. Nem olyat, amit egy éjszaka ki lehet aludni, hanem amit évek raknak egymásra.

– Eszter... te, hogy bírtad a COVID alatt? – kérdezte halkan, mintha nem is lenne biztos benne, hogy választ akar.

Eszter nem felelt azonnal. A tekintete elhomályosult egy pillanatra, mint akit egy árnyék érintett meg.

– Néha úgy éreztem, hogy ha még egy nevet be kell írnom az exit[10] naplóba, felállok, és kisétálok. De nem lehetett. Valakinek mindig maradnia kell. Hogy rendet tartson. Hogy ott legyen. Tudod, mint egy szikla az áradásban. Maja csak bólintott. Nem szólt, mert nem tudott. Az emlékek ott zsongtak a tarkója mögött, mint makacs, lassan szivárgó zaj. Nem volt kész beszélni róluk. Még nem. Eszter egy pillanatra ránézett, és mintha olvasott volna a csendjéből:

– Tudod… Gergő is ilyen elveszett volt rezidensként, mint most te – mondta halkan. – És ahogy rád nézek… látom, hogy neked is megvannak a saját veszteségeid. A tekintetedben ott van a hiány. Nem baj, ha nem beszélsz róla. De tudd: ettől nem vagy kevesebb. Talán ez a közös pont bennetek. Talán ettől fog működni a munka.

Miközben beszélt, két papírpohárba töltött kávét. A gőz spirálokat rajzolt köztük, mintha rövid időre megállt volna a világ.

– Jól fogsz itt működni, tudod? – kérdezte.

– Miért?

– Mert nem félsz. És mert látod az embert a beteg mögött. A traumáink ellenére itt maradtunk. Kitartottunk a hivatás mellett. Ez az igazi bátorság. Ezt nem lehet tanítani.

Maja átvette a kávét. Egy apró, hálás biccentés volt a válasza, de a mellkasában valami finoman megmozdult. Talán először, amióta felköltözött. A délutáni fény ferdén szűrődött be a kórtermek apró ablakain, a neonok alatt is tompább volt már minden. A sürgés-forgás helyét lassan átvette a monoton rutin. Maja egy ideje már nemcsak figyelt, mozgott is. Kis feladatokkal, ismerős ritmusokban vette ki a részét az osztály életéből, mintha már a teste is elkezdte volna megtalálni a helyét itt.

– Maja, megcsinálod a kettes vérgázát? Kicsit megcsúsztam a másik betegemmel – szólt oda egy fiatal nővér, Luca, miközben már rohant is tovább egy másik kórterem felé.

– Persze – felelte Maja. A hangja meglepően nyugodt volt.

A kettes ágyon fekvő férfi fiatal volt, alig lehetett harminc. A keze vékony, kissé remegett. Maja rutinosan előkészítette a felszerelést és elvégezte a mintavételt. Nem volt diadal, nem volt nagy pillanat. De volt benne valami, amit az első napja reggelén még nem érzett: nyugalom.

– Látom, megindultál – szólt oda Eszter, aki épp egy beteg dossziéját zárta össze. – Kezded érezni az osztály ritmusát?

– Valahogy... igen – felelte Maja. – Még nem érzem magam teljesen hasznosnak, de legalább már feleslegesnek sem. Eszter elmosolyodott.

– Ennyi az egész. Itt senki sem várja el, hogy a második napod végére szuperhős legyél. De az, hogy máris elvállaltál feladatokat, több mint amit sokan tettek az elején.

Késő délutánra már egymás közt mosolyogtak a nővérekkel. Volt egy-egy rövid, oldott pillanat is: egy elkapott szóvicc, egy kis bosszankodás a kávégép miatt, vagy – ahogy azt Luca mesélte – megint rossz osztályra küldték a szendvicset a menzáról. Maja leült egy percre, és a lábait pihentette. A nap végére a teste fáradt volt, de az elméje… az élénk maradt. Megint dolgozott, de most először úgy érezte, hogy nem csak túlél.

A műszak végén fáradtan sétált haza albérletébe. A gangos bérház falai visszaverték a lift zúgását és a lépcsőfordulóban visszhangzó kapukulcs zörrenését. Maja óvatosan zárta be maga mögött az ajtót, mintha nem akarná megzavarni a csendet.

A cipőjét lerúgta a bejáratnál, aztán a konyhapultra dobta a kulcsát, és kiürítette a maszkkal félig telepakolt zsebeit. A hűtő zúgott, az ablakon túl elszirénázott egy mentőautó, és valahonnan rádió duruzsolt halkan – talán a szomszédból. A lakás apró volt, de tiszta. Fehér falak, egy kopott kanapé, egy könyvespolc félig betöltve regényekkel, szakkönyvekkel és egy bekeretezett fotóval. A nagymamája. Maja odalépett hozzá, egy pillanatra megérintette a kép szélét.

– Elmentem, de hoztalak magammal. – suttogta maga elé a levegőnek.

A konyhában vizet tett fel főni, de mire felforrt, már nem volt kedve teát inni. Végül mindössze egy pohár vizet kortyolt, és leült az ablak alatti kis asztalhoz. Kinyitotta a naplóját, amibe eddig mindössze egyetlen mondatot írt fel:

„Ne felejts el lélegezni.”

Alatta most új sort kezdett. De nem írt még bele. Csupán bámulta a lapot. A nap képei lassan kavargó filmként játszódtak le előtte: Eszter tekintete, Gergő rideg hangja, a kettes beteg, a monoton géphangok. A gépek mögött már nem csak adatok voltak. Sokkal inkább emberek..