A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lionel Shriver: We Need to Talk About Kevin

Published by Counterpoint,

A Member of the Perseus Books Group

New York

Fordította: Komló Zoltán

A borítót tervezte: Szabó Vince (Malum Stúdió)

A könyvet tördelte: Kozári Imre

Copyright © 2003 by Lionel Shriver

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2010, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2010, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-270-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Terrinek
A legrosszabb forgatókönyvet már mindketten megúsztuk.

Egy gyermek akkor igényli a leginkább a szeretetünket, amikor a legkevésbé érdemli meg.

Erma Bombeck

2000. november 8.

Drága Franklin!

Nem is tudom, miért késztetett arra a ma délutáni piszlicsáré eset, hogy írjak neked. Csak hát a válásunk óta talán az hiányzik a legjobban, hogy hazahozzam az aznapi érdekesebb sztorikat, ahogy a macska teszi az ember lába elé az egeret: aprócska, szerény ajándékként, amilyennel a házaspárok szoktak kedveskedni egymásnak, miután ki-ki tűvé tette a saját kiskertjét. Ne félj, ha még mindig a konyhámban terpeszkednél, és éppen ropogós mogyoróvajat kenegetnél vastagon egy korpás kenyérszeletre, noha már csaknem vacsoraidő van, szinte még le sem tenném a zacskókat, amelyek egyikéből valami átlátszó, ragacsos szmötyi szivárog, és máris rád borítanám az én kisded történetemet, még mielőtt a szemedre vetném, hogy tészta lesz estére, úgyhogy kegyeskedjél nem megenni azt az egész szendvicset.

Eleinte persze amolyan egzotikus importmesék voltak ezek Lisszabonból meg Katmanduból. Csakhogy senkit sem igazán érdekelnek a külföldi sztorik, és a te árulkodó udvariasságodból is azt szűrtem le, hogy személy szerint te is jobban kedveled az otthonodhoz közelebbről származó semmi kis anekdotákat: mondjuk egy hídvámszedővel való különös találkozásról a George Washington hídon. A nagyvilág csodái csak arra voltak jók, hogy még inkább megerősítsék abbéli véleményedet, hogy az én összes külföldi utazásom egyfajta becsapás volt. Szuvenírjeim – egy csomag kissé dohos belga gofri, a badarság brit megfelelője (sületlenség!) – pusztán a távolság okán mesterséges varázserővel ruházódtak fel. Mint azok a csecsebecsék, amiket a japánok csereberélnek egymás közt – bezacskózott dobozt bezacskózott dobozra –, az én messzi földről hozott ajándékaim fényét is maga a csomagolás adta. Mennyivel jelentősebb teljesítmény a jó öreg mezei New York állam minden átlényegülést nélkülöző mocskában kotorászni, és másodpercnyi pikantériát kifacsarni egy kiruccanásból a nyacki Grand Union élelmiszer-áruházba.

Ahol is az én történetem megesett. Mintha végre-valahára kezdeném megtanulni, amire folyton-folyvást igyekeztél megtanítani, hogy tudniillik a saját hazám ugyanolyan egzotikus, sőt ugyanolyan veszedelmes, mint Algéria. Épp a tejtermékek során voltam, pedig onnan nem túl sok minden kellett, minek is. Mostanában sohasem eszem tésztát, nem vagy ott, hogy a nagyját elpusztítsd. Belőlem nagyon is hiányzik a te gusztusod.

Még mindig nehezemre esik emberek közé merészkednem. Azt lehetne hinni, hogy egy olyan országban, amelynek az európaiak állítása szerint olyan hírhedetten nincs történelmi érzéke, nekem is kapóra jöhetne Amerika híres amnéziája. Nincs nekem olyan szerencsém. A mi kis közösségünkben egy év és nyolc hónap után még mindig senki semmiféle jelét nem mutatja a feledésnek – egészen a mai napig. Úgyhogy fel kell magam vérteznem, valahányszor kezdek kifogyni valamiből. Na jó, a Hopewell Street-i 7-Eleven eladói számára már megkopott az újdonságom, ott anélkül tudok beszerezni egy liter tejet, hogy az arcomba bámulnának. De a mi jól bevált Grand Unionunk továbbra is kész vesszőfutás.

Ott kivétel nélkül úgy érzem magam, mintha lopakodnom kellene. Ezt kompenzálandó rákényszerítem magam, hogy peckesen járjak. Most már értem, mit jelent az, hogy magasan hordja az orrát, néha meg is lepődöm azon, hogy a merev testtartás miféle belső átalakulást képes előidézni. Amikor fizikailag büszkén kihúzom magam, némileg kevésbé érzékelem a megaláztatást.

Miközben azon tanakodtam, hogy közepes vagy nagy tojást vegyek-e, a joghurtok felé pillantottam. Egy pár lépéssel odébb álló másik vásárló töredezett fekete haja a tövénél jó ujjnyi szélességben őszre váltott, göndörsége már csak a hajvégeken tartott: régi, tartós lenövés. Levendulaszín felsője és hozzá illő szoknyája valaha tán divatos volt, a blúz azonban mostanra felugrott a hóna alá, a szoknya dereka pedig csak még inkább kihangsúlyozta vaskos csípőjét. Ruházata vasalóért kiáltott, a kitömött vállrész pedig halvány csíkban kifakult a vállfától. A gardrób alsó fertályáról való holmi, állapítottam meg, amihez csak akkor nyúl az ember, ha már minden más koszos vagy a padlón hever szerteszét. Ahogy a nő feje az ömlesztett sajt felé billent, egy duplatoka ránca ötlött a szemembe.

Ne találgass; erről a portréról sosem ismernél rá. Valamikor olyan betegesen karcsú, szögletes és csillogó volt, mintha kommersz díszcsomagolásba bújtatták volna. Meglehet, romantikusabb dolog ösztövérnek képzelni a hátramaradott családtagokat, de te szerintem csokoládéval ugyanolyan jól tudnál gyászolni, mint csapvízzel. Ráadásul vannak nők, akik nem annyira azért őrzik meg kondíciójukat és eleganciájukat, hogy a házastársuknak kedvezzenek, hanem hogy a lányukkal tudják tartani a lépést, márpedig ő – nekünk köszönhetően – mostanság nélkülözi ezt az ösztönző erőt.

Mary Woolford volt az. Nem vagyok rá büszke, de képtelen voltam a szemébe nézni. Megtántorodtam. A tenyerem nyirkos lett, ahogy a dobozzal bajlódtam, hogy megnézzem, épek-e a tojások. Arcvonásaimat egy olyan vásárló fizimiskájává rendeztem át, akinek épp akkor jutott eszébe, hogy a szomszéd sorból is kell valami, és a tojást is sikerült anélkül a gyerekülésre tennem, hogy kiborítottam volna. Színlelt küldetésem után sietve otthagytam a bevásárlókocsit, ugyanis nyikorogtak a kerekei. A levesek közt fojtottam vissza a lélegzetemet.

Felkészülhettem volna rá, ahogy máskor is sokszor – éber és körültekintő szoktam lenni, mint kiderül, gyakran teljesen fölöslegesen. Csak hát képtelenség teljes vértezetben kicsörtetni az ajtón, valahányszor valami ostobaságot kell elintéznem, és különben is, mit árthat már nekem Mary? Már minden tőle telhetőt elkövetett: bíróság elé citált. Mégsem tudtam lecsillapítani a szívdobogásomat, sem azon nyomban visszatérni a tejtermékekhez, pedig közben rájöttem, hogy Egyiptomból hozott hímzett táskámat a tárcámmal együtt a kocsiban hagytam.

És csakis ezért nem hagytam ott mindenestül az egész Grand Uniont. Végül muszáj volt visszasettenkednem a táskámhoz, így hát elmeditáltam a Campbell-féle spárga-sajt levesen, és céltalanul azon gondolkodtam, hogy Warholt mennyire megdöbbentette volna az új design.

Mire visszalopakodtam, már tiszta volt a levegő, így elviharzottam a kocsival, egy szempillantás alatt elfoglalt üzletasszony lett belőlem, akinek egykettőre végére kell járnia az otthoni teendőknek. Ismerős szerep, gondolhatnánk. Pedig már olyan régóta úgy tekintek magamra, mint aki biztos benne, hogy a pénztárnál előttem sorban állók a türelmetlenségemet biztosan nem a második kereső sietősségének tulajdonítják, akinek az idő pénz, hanem egy szökevény csatakos, sürgető vakrémületének.

Amikor a kocsim szedett-vedett tartalmát kipakoltam, a ragacsos tojástartó arra késztette a pénztárost, hogy felpattintsa a tetejét. Ajjaj. Mary Woolford mégiscsak észrevett.

– Mind a tizenkettő! – kiáltott fel a lány. – Hozatok magának másik dobozzal.

Leállítottam.

– Nem, nem – mondtam neki. – Sietek. Jó lesz így is.

– De hát az összes…

– Elviszem, ahogy van! – Ebben az országban a leginkább azzal lehet együttműködésre bírni az embereket, ha valaki egy kissé háborodottnak tűnik. Miután egy papír zsebkendővel erőteljesen megdörzsölte a vonalkódot, beolvasta a tojást, majd a szemét forgatva a zsebkendőbe törölte a kezét.

– Khatchadourian – silabizálta ki a lány, amikor átnyújtottam neki a hitelkártyámat. Fennhangon beszélt, mintha csak a sorban állókhoz szólna. Estefelé járt az idő, épp a megfelelő műszak volt egy kis iskola utáni munkára; a tizenhét körülinek látszó lány akár Kevin osztálytársa is lehetett volna. Na persze errefelé féltucatnyi középiskola van, és az is lehet, hogy a családja csak most költözött ide Kaliforniából. Csakhogy a tekintetéből nem ezt olvastam ki. Szúrós szemmel bámult rám. – Ez aztán a szokatlan név.

Nem tudom, mi ütött belém, de már annyira unom ezt. Nem mintha nem szégyellném magam. Inkább csak belefáradtam a szégyenkezésbe, tetőtől talpig bemaszatolt az a fehérjeszerű ragacsos mocsok. Az ilyesfajta érzés sehová sem vezet.

– Én vagyok az egyetlen Khatchadourian egész New York államban – mondtam gúnyosan, és kikaptam a kezéből a kártyámat. Ő egy zacskóba lökte a tojásokat, ahol egy kissé még inkább csorogni kezdtek.

Szóval most itthon vagyok – vagy hogy is hívják ezt a helyet. Te persze soha életedben nem jártál itt, úgyhogy hadd fessem le neked.

Meg lennél döbbenve. Nem utolsósorban azért, mert úgy döntöttem, hogy mégis itt maradok Gladstone-ban, miután eleinte annyit tipródtam azon, hogy ki kéne költözni valahová a város szélére. De aztán úgy éreztem, hogy muszáj elérhető távolságban maradnom Kevintől. Azonkívül bármennyire is vágyom a névtelenségre, nem arról van szó, hogy a szomszédokkal szeretném elfeledtetni, ki is vagyok; én akarom elfelejteni, és ebben semmiféle más város nem tud nekem segíteni. Ez az egyetlen hely a világon, ahol tökéletesen át tudom érezni életem egész keszekuszaságát, és számomra mostanában sokkal kevésbé fontos az, hogy szeressenek, mint az, hogy megértsenek.

Az ügyvédek kifizetése után még maradt annyi petákom, hogy vegyek magamnak egy kis házat, de nekem egy bérelt hely kísérleti jellege épp megfelelt. Az is a különböző temperamentumok méltó összeboronálásának tűnt, hogy ilyen építőkockákból készült kétszintes házban lakom. Neked persze borsódzna tőle a hátad, a papírvékony pozdorjából való beépített szekrények homlokegyenest ellentmondanak az apád mottójának: „Minden az anyagon múlik”. De én éppen azt szeretem bennük, hogy csak a szentlélek tartja őket egyben.

Itt minden olyan ingatag. Az emeletre vezető meredek lépcsőn nincs korlát, ami három pohár bor után szédüléssel fűszerezi az ágyamig tartó utat. A padló recseg, az ablakkereteken bejön a víz, a törékenység és a magabiztosság hiányának levegője lengi be az egész helyet, mintha az egész építmény akármelyik pillanatban dugába dőlhetne, mint valami félresikerült ötlet. A földszinten a mennyezeten keresztben futó villanyvezetékre akasztott rozsdás ruhaakasztókról lecsüngő icipici halogénizzók időről időre elkezdenek pislákolni, és ez a reszketeg fény is hozzájárul az én egész új életemet átható egyszer fent, egyszer lent érzéshez. Az egyetlen árva telefoncsatlakozóm belső része hasonlóképpen ki-kihagy, és így a külvilággal való bizonytalan kapcsolatom két gyatrán összeforrasztott dróton múlik, gyakran teljesen meg is szakad. A háziúr ugyan kifogástalan tűzhelyet ígért, engem viszont egyáltalán nem érdekel a főzőlap – amelyen mellesleg nem világít a bekapcsolást jelző lámpa. A bejárati ajtó belső kilincse gyakran a kezemben marad. Eddig még mindig sikerült valahogy visszatuszkolnom, a zárretesz csonkja viszont anyám bosszantó célzásaira emlékeztet: hogy képtelen vagyok elhagyni a házat.

Azt is látom már, hogy egy ilyen kétszintes ház általánosságban hajlamos a végletekig próbára tenni a saját erőforrásait. A fűtés lagymatag, a radiátorok áporodott, lanyha leheletet árasztanak, és bár még csak november eleje van, máris ütközésig kinyitottam a csapokat. Zuhanyozáskor csak meleg vizet használok, a hideg csaphoz nem is nyúlok, mégis csak épp annyira meleg, hogy nem didergek tőle, de a tudat, hogy semmiféle tartalék nem marad, nyugtalansággal tölti el a tisztálkodásaimat. A hűtőszekrény szabályozóját már teljesen feltekertem, mégis csak három napig áll el benne a tej.

Ami a festést illeti, az embernek a csúfolódás jut róla eszébe, ami itt teljesen helyénvaló. A sebtiben kifestett földszinti falak gorombán élénksárgák, a slendrián ecsetvonások alól csíkokban elő-elővillan az alatta lévő fehér festék, mintha zsírkrétával firkáltak volna rá. Odafönt a hálószobám falait amatőr módon zöldeskékre maszatolták, olyanok, mint valami általános iskolás pingálmány. Ez a reszketeg kicsi ház – ez olyan, mintha nem is lenne igazi, Franklin. És én is olyan vagyok.

Mégis azt remélem, hogy nem sajnálsz miatta; nem ezt volt a célom. Ha akarom, talán ennél pompásabb szálláshelyet is találhattam volna. De a magam módján szeretek itt lenni. Komolytalan, mint valami játékszer. Egy babaházban élek. Még a bútorok is aránytalanok. Az ebédlőasztal a mellemig ér, amitől kisgyereknek érzem magam, a picike éjjeliszekrény pedig, amelyen most ez a laptop is fekszik, messze túl alacsony a pötyögéshez – nagyjából olyan magas, hogy óvodás gyerekeknek lehetne kókuszos sütit meg ananászlevet tálalni rajta.

Részben talán ez a setesuta, gyerekes atmoszféra a magyarázata annak is, hogy a tegnapi elnökválasztáson miért nem mentem el szavazni. Egyszerűen kiment a fejemből. Körülöttem minden mintha tőlem nagyon távol zajlana. Most meg ahelyett, hogy az én elveszettségemet határozottan ellenpontozná, mintha az egész ország velem tartana a szürrealizmus birodalmába. A szavazatok száma egyenlő. De mint valami Kafka-műben, láthatóan senki sem tudja, hogy ki győzött.

Most meg itt ez a tucat tojás – vagyis hát ami megmaradt belőlük. A maradványokat beleöntöttem egy tálba, aztán kihalásztam belőle a héjdarabokat. Ha te is itt lennél, esetleg összeütnék belőle magunknak egy finom frittatát felkockázott krumplival, korianderrel meg azzal az egy teáskanálnyi cukorral, ami az egésznek a titka. De így magamnak majd csak belelöttyintem egy serpenyőbe, összekeverem, és morcosan nekiállok csipegetni. De azért majd csak megeszem. Volt valami Mary gesztusában, amit a maga kezdetleges módján nagyon is elegánsnak találtam.

Az ételek eleinte visszatetszést váltottak ki belőlem. Amikor Racine-be mentem meglátogatni anyámat, teljesen elzöldültem a töltött dolmája láttán, holott az egész napja ráment a szőlőlevelek blansírozására meg arra, hogy takaros batyukba göngyölje a bárányhúsos rizst; emlékeztettem rá, hogy le is lehet fagyasztani. Amikor Manhattanben Harvey ügyvédi irodája felé tartva elviharzottam a 57th Street-i csemegeüzlet előtt, a pastrami zsírjának borsos illatától a gyomrom is felfordult. De aztán elmúlt a hányinger, még hiányzott is. Amikor négy-öt hónap után megint kezdtem éhes – ami azt illeti, farkaséhes – lenni, az étvágyam illetlenségnek tűnt föl előttem. Úgyhogy továbbra is megjátszottam a nőt, aki elvesztette érdeklődését az ennivalók iránt.

De aztán úgy egy év elteltével szembe kellett néznem a ténnyel, hogy semmi értelme az egész komédiának. Lehetek én bármilyen halálsápadt, a kutyát sem érdekli. Mégis mire számítottam, hogy azzal az inkább lovakhoz illő hatalmas lapátkezeddel majd átfogod a bordakosaramat, és a fejed fölé emelve zordan azt hányod a szememre, amiben titkon minden nyugati nő a gyönyörűségét leli: „Hogy te milyen gebe vagy”?

Úgyhogy most reggelente a kávém mellé croissant-t eszem, amelynek minden egyes morzsáját felcsipegetem a megnyálazott mutatóujjammal. Hosszú estéim egy részét a módszeres káposztaszeletelés teszi ki. Egyszer-kétszer még pár vacsorameghívást is visszautasítottam, amelyek miatt még mindig meg-megcsörren a telefonom; többnyire a külföldi barátaim hívnak, akik hébe-hóba küldenek nekem egy-egy e-mailt, de akiket már évek óta nem láttam. Főleg, ha nem is tudnak a dologról, amit én mindig meg tudok állapítani; a gyanútlanok túlságosan nagy garral vannak, míg a beavatottak fojtott, kenetteljes tónusban előadott illedelmes hebegés-habogással nyitnak. Én értelemszerűen nem kívánom nekik előadni az egész történetet. És az olyan barátok szótlan részvétére sem ácsingózom, akik nem is tudják, hogy mit mondjanak, és ezzel hagyják, hogy beszélgetés ürügyén én öntsem ki a bilit. Ám leginkább az attól való rettegés késztet rá, hogy az elfoglaltságaimra hivatkozva kimentsem magam, hogy majd mindketten salátát rendelünk, aztán már hozzák is a számlát, pedig még csak este fél 9 vagy 9 körül jár, én meg hazamegyek az aprócska házikómba, ahol az égvilágon semmi tennivalóm sincs.

Fura, hogy miután annyi ideig voltam úton az Imádság Szárnyai miatt – minden áldott este másik étterem, ahol a pincérek spanyolul vagy thai nyelven beszéltek, az étlapon pedig seviche vagy kutya szerepelt –, ennyire belém rögzült ez a kiállhatatlan megszokás. Borzasztó, de az anyám jut eszembe saját magamról. Mégis képtelen vagyok szakítani ezzel beszűkült vonalassággal (kockasajt vagy hat-hét szem olajbogyó; csirkemell, szelet hús vagy omlett; forró zöldség; egy szem vaníliás süti; csak annyi bor, amennyi pontosan megfelezi a palack tartalmát), mintha tornagerendán sétálnék, és egyetlen rossz lépéssel lebucskázhatnék róla. A héjas borsót mindenestül ki kellett iktatnom, mivel az elkészítése lehetetlenül vesződséges.

Na mindegy, még ha mi ketten elhidegültünk is egymástól, tudtam, hogy aggódnál érte, hogy eszem-e rendesen. Mindig is aggódtál. Hát Mary Woolford ma esti gyér bosszújának hála, bőséges táplálékban részesültem. Nem minden szomszédunk idétlensége bizonyul ilyen fájdalomcsillapító hatásúnak.

Az a többvödörnyi lángvörös festék például, amivel összefröcskölték az utcai verandát, amikor még a Palisades Parade-en álló újgazdag tanyaházban laktam (igenis az volt, Franklin, akár tetszik neked a hangzása, akár nem – egy tanyaház). Végig az ablakokat meg a bejárati ajtót. Éjszaka jöttek, és mire másnap reggel felébredtem, már majdnem megszáradt a festék. Akkoriban, nagyjából egy hónappal az után a csütörtök után – vajon hogy fogom én hívni azt a napot? – azt gondoltam, hogy engem már semmivel sem lehet elborzasztani vagy megsebezni. Ez alighanem gyakori képzelgés, hogy az embert már akkora veszteség érte, hogy a maga totalitásában éppen a veszteség az, ami miatt biztonságban érezhetjük magunkat.

Amikor aznap reggel a konyhából befordultam a nappaliba, egyszer csak az ötlött az eszembe, hogy lepereg rólam a sületlenség. A lélegzetem is elállt. Az ablakokon napfény áradt be, legalábbis azokon a táblákon, amelyeket nem csíkozott be a festék. Azokon a foltokon is átragyogott, ahol a legvékonyabb volt a festék, és a szoba törtfehér falait egy csiricsáré kínai étterem égővörös izzásával vonta be.

Mindig az volt az elvem, és ezért te is csodáltál, hogy szembe kell néznem a félelmeimmel, habár ez az elv még akkoriban fogalmazódott meg bennem, amikor a félelmeim odáig fajultak, hogy eltévedtem valamelyik külföldi városban – ami gyerekjáték. Mit nem adnék most azért, ha visszatérhetnék azokba az időkbe, amikor még halvány fogalmam sem volt róla, hogy mi vár rám (maga a gyerekjáték, példának okáért). De mivel a régi szokásokat nehéz levetkőzni, ahelyett, hogy visszaiszkoltam volna az ágyamba, és a fejemre húztam voltam volna a takarót, inkább úgy döntöttem, hogy felmérem a kárt. A bejárati ajtó azonban beragadt, odagyógyította a vastag, lángvörös zománcfesték. A latexszel ellentétben a zománcfesték nem oldódik vízben. És drága is, Franklin. Valaki komoly beruházásra szánta el magát. Na persze a régi szomszédjainknál rengeteg minden hibádzik, csak éppen a pénz nem.

Így hát az oldalajtón mentem ki, és fürdőköpenyben a ház elé kerültem. Amikor a szomszédok műalkotása elém tárult, éreztem, hogy arcom ugyanazzá a szenvtelen maszkká fagy, amiről a New York Times bírósági tudósítása is beszámolt. A Post – kevésbé kíméletesen – folyton kihívónak nevezte az arckifejezésemet, a helyi Journal News pedig még ennél is tovább ment: „Eva Khatchadourian fagyos engesztelhetetlenségéből ítélve talán azt gondolhatnánk, hogy a fia semmi égbekiáltóbbat nem tett, mint hogy egy malac farkát a tintatartóba mártotta.” (Megengedem, mereven viselkedtem a tárgyalóteremben, pislogtam és beszippantottam az orcámat; emlékszem, még a te egyik kemény fickós mottódba is belekapaszkodtam: „Ne lássák, hogy izzadsz.” Na de kihívó, Franklin? Azon igyekeztem, nehogy sírva fakadjak.)

Egészen grandiózus látványt nyújtott, már ha az ember kedveli a szenzációsat, amit én addigra természetesen már nem kultiváltam. Úgy festett a ház, mintha elmetszették volna a torkát. A Rorschach-teszt vad, szertespriccelő ábráira emlékeztetően odafröcskölt festék színárnyalatát olyan aprólékos gonddal választották meg – mély volt, dús és túláradó, egy leheletnyi bíborba játszó kékkel –, hogy talán külön erre az alkalomra keverték ki. Lehangoltan arra gondoltam, hogy ha a tettesek nem egyszerűen leemelték a polcról, hanem úgy kevertették ki ezt a színt, akkor a rendőrség talán a nyomukra bukkanhat.

Csakhogy eszem ágában sem volt újra besétálni egy rendőrőrszobára, hacsak nem muszáj.

Vékony kimonó volt rajtam, az, amelyiket még tőled kaptam az első évfordulónkra 1980-ban. Nyári viselet, de az volt az egyetlen köntös, ami tőled megmaradt, és nem akartam másikat keresgélni. Annyi mindent kidobáltam, de semmi olyasmit, amit tőled kaptam vagy te hagytál ott. Belátom, gyötrelmes talizmánok ezek. Ezért is tartom meg őket. Azok a hetvenkedő terápiamániások azt állítanák, hogy az én zsúfolt gardróbjaim nem egészségesek. Legyen szabad erről különvéleményt nyilvánítanom. A Kevin, a festék, a bűnvádi eljárás és a polgári per kiváltotta kushadó, mocskos fájdalommal ellentétben, ez üdvös fájdalom. A hatvanas években olyannyira lekicsinyelt üdvösség olyan tulajdonság, amit megtanultam meglepően ritka fehér hollóként értékelni.

A lényeg az, hogy miközben összehúztam magamon a puha, kék pamutanyagot, és a némiképp trehány mázolmányt méregettem, amit a szomszédjaink helyénvalónak láttak térítésmentesen szponzorálni, fáztam. Májushoz képest csípős volt az idő, metsző szél fújt. Amíg a saját bőrömön nem éreztem, akár azt is képzelhettem volna, hogy a személyes apokalipszis utóhatásaként az élet apró kellemetlenségei gyakorlatilag megszűnnek. De ez nem igaz. Az ember továbbra is didereg, továbbra is kétségbeesik, amikor egy csomag eltűnik a postán, és továbbra is bosszankodik, amikor észreveszi, hogy a Starbucksnál kevesebbet kapott vissza. Tekintettel a körülményekre valamelyest talán szégyenletesnek tűnhet, hogy még mindig szükségem van pulóverre vagy muffra, meg hogy kifogást emelek, amiért egy dollár ötven centtel becsaptak. Csakhogy az óta a csütörtök óta a szégyenkezésnek olyan takarója borul az egész életemre, hogy úgy határoztam, ezeket a múló tűszúrásokat inkább vigasztalónak, egy továbbélő konvenció emblémáinak tekintem. Amikor az évszakhoz képest nem megfelelően vagyok felöltözve, vagy amikor azon mérgelődöm, hogy egy marhavásártér méretű Wal-Mart áruházban képtelen vagyok meglelni egyetlen árva doboz gyufát, akkor az érzelmi közhelyesség fényében sütkérezem.

Amíg visszabotorkáltam az oldalajtóhoz, azon morfondíroztam, hogy egy zsiványhorda hogyan tudta ilyen alaposan elintézni az épületet, mialatt én mit sem sejtve odabent aludtam. Egészen addig az esténként bevett nagy adag nyugtatókat okoltam ezért (ne szólj semmit, Franklin, tudom, hogy te ezt helyteleníted), amíg rá nem jöttem, hogy alapvetően hibásan képzeltem el a jelenetet. És ez nem másnap, hanem egy hónap múlva jutott csak az eszembe. Nem volt ott semmiféle gúnyos kiabálás meg üvöltözés, semmiféle símaszk meg lefűrészelt csövű puska. Ezek alattomban jöttek. Csak a gallyak reccsenése hallatszott, meg a tompa puffanás, ahogy az első teli vödör tartalma a fényes mahagóniajtónkhoz csapódott, a festék andalító, óceáni csobogása az üvegen, egy aprócska ra-ta-ta-ta, ahogy a festék fröcskölve szertespriccelt, nem hangosabban, mint kövér esőcseppek. A mi házunkat nem a spontán dühkitörés Day-Glo festékszórójával fújták le, hanem olyan gyűlölettel maszatolták össze, amit addig forraltak, amíg sűrű és szaftos nem lett, mint valami finom francia mártás.

Te ragaszkodtál volna hozzá, hogy fogadjunk fel valakit az eltakarítására. Te mindig is nagy előszeretettel kardoskodtál az amerikaiak nagyszerű eszméje, a specializáció mellett, hogy minden szükségletre létezik szakember, kedvtelésből néha még a szaknévsort is lapozgattad. „Festékeltávolítás: Lángvörös zománcfesték.” Csakhogy az újságok akkora feneket kerítettek annak, hogy milyen gazdagok vagyunk, meg hogy mennyire elkényeztettük Kevint. Nem állt szándékomban egész Gladstone-nak megszerezni azt az elégtételt, hogy csúfondárosan elsutyoroghassák, odanézz, ennek a mocsoknak az eltakarítására is fel tud fogadni egy talpnyalót, mint azt a méregdrága ügyvédet. Nem, kénytelenek voltak nap nap után engem figyelni, ahogy puszta kézzel vakargatom a festéket, a téglákhoz meg homokfúvót béreltem. Egyik este, amikor az egész napos gürcölés után megpillantottam a tükörképemet – a maszatos ruhát, a töredezett körmöket, az összepöttyözött hajat –, felsikítottam. Egyszer már néztem így ki.

Az ajtó környékén néhány repedés talán még mindig rubintos árnyalatban fénylik; az álantik téglák kiálló részeinek mélyén talán még most is ott ragyog pár cseppnyi kicsinyes gyűlölet, amit a létráról nem értem el. Sosem fogom megtudni. Eladtam azt a házat. A polgári per után muszáj volt.

Arra számítottam, hogy majd nehezen fogok tudni megszabadulni az ingatlantól. A babonás vevők holtbiztosan elriadnak majd, ha megtudják, kié volt. De ez megint csak azt bizonyítja, hogy mennyire rosszul ismerem a saját hazámat. Egyszer a szememre vetetted, hogy minden kíváncsiságomat a harmadik világbeli koszfészkekre fecsérlem, holott majd’ kiszúrja a szemem az emberi történelem kétségkívül legkülönlegesebb birodalma. Igazad volt, Franklin. Mindenütt jó, de legjobb otthon.

Amint meghirdettük az ingatlant, elkezdtek dőlni az ajánlatok. Nem azért, mert az ajánlattevők semmiről sem tudtak; éppen ellenkezőleg. A házunk jóval az értékén felül kelt el – több mint 3 millió dollárért. Naivitásomban nem vettem észre, hogy az ingatlan előnyét éppen a hírhedettsége jelentette. Az éléskamránkban matató feltörekvő párocskák örvendező lelki szemei előtt láthatóan már meg is jelent a lakásavató bulijuk fénypontja.

[Ting-ting!] Emberek, egy kis figyelmet kérek! Pohárköszöntőt szeretnék mondani, de előbb arról, hogy nem fogjátok elhinni, kitől vettük ezt kérót. Szabad a gazda? Eva Khatchadouriantól… Ismerősen cseng? Azt elhiszem. Mert ugye hová is költöztünk? Hát Gladstone-ba!… Igen, az a Khatchadourian, Pete, az összes létező Khatchadourian közül éppen ő, tudod? Jézusom, ember, de lassú vagy.

… Úgy van, Kevin. Durva, mi? A fiamé, Lawrence-é lett a szobája. Egyik este be is próbálkozott. Azt mondta, fönt kell velem maradnia, hogy megnézze a Henry – egy sorozatgyilkosság portréját, mert Ketchup Kevin ott kísért az ő szobájában. Ki kellett ábrándítanom. Bocs, mondom neki, de Ketchup Kevin semmi szín alatt nem kísérthet a hálószobádban, ugyanis az a semmirekellő kis csirkefogó nagyon is él, és köszöni szépen, jól van, odafönt valamelyik kölyökbörtönben. Ha rajtam múlott volna, apám, a villamosszékben végzi az a szemét alak… Nem, ez azért annyira nem volt szörnyű, mint a Columbine-on. Mennyi is volt, drágám, tíz? Úgy van, kilenc, hét srác és két felnőtt. A tanár, akit lepuffantott, ráadásul nagy védelmezője vagy mije volt ennek a kölöknek. És nem tudok róla, hogy a videókat vagy a rockzenét okolnák. Mi is a rockzenén nőttünk föl, igaz-e? Mégse kezdtünk ámokfutásba a gimnáziumban. Vagy vegyük csak Lawrence-t. Ez a kis gazfickó imádja nézni a tévében a vérengzős filmeket, de akármilyen élethűek, az arcizma sem rándul. Hanem amikor elütötték a nyulát? Egy álló hétig sírt. Az ilyenek tudnak különbséget tenni.

Megtanítjuk neki, hogy mi a helyes. Lehet, hogy igazságtalanul hangzik, de igazándiból a szülőkön kéne elgondolkodnunk.

Eva

2000. november 15.

Drága Franklin!

Tudod, én igyekszem udvarias lenni. Így hát amikor a munkatársaim – úgy van, dolgozom, ha hiszed, ha nem, az egyik nyacki utazási irodánál, és hálás is vagyok érte –, szóval amikor elkezdik verni a nyálukat, hogy Pat Buchanan milyen aránytalanul sok szavazatot kapott Palm Beachben, én olyan türelmesen kivárom, hogy befejezzék, hogy amolyan nagy becsben tartott bútordarab lett belőlem: az irodában én vagyok az egyetlen, aki hagyja, hogy befejezzenek egy mondatot. Hiába támadt egyik pillanatról a másikra karneváli hangulat ebben az országban, ahol ünnepi légkörben csapnak össze az indulatos vélemények, én nem kérek ebből a buliból. Én teszek rá, hogy ki az elnök.

Pedig az elmúlt hetet nagyon is élénken magam előtt látom a saját kis de-jó-lett-volna-ha szemüvegemen keresztül. Én Gore-ra szavaztam volna, te pedig Bushra. A választások előtt jócskán paprikás hangulatú szóváltásokba keveredtünk volna, csakhogy ez… ez… ó, de milyen jólesett volna. Lett volna hangos, fülsértő ököl- meg ajtócsapkodás, én a New York Timesból citáltam volna kiragadott hírfoszlányokat, te pedig a Wall Street Journal véleményrovatára böködtél volna dühösen – és közben végig alig tudtuk volna megállni mosolygás nélkül. Annyira hiányzik, hogy bagatell dolgokon húzzuk fel magunkat!

Talán képmutatás volt a részemről arra célozni az előző levelem elején, hogy amikor egy-egy nap végén eszmecserét folytattunk, én mindent elmondtam. Épp ellenkezőleg, többek közt az is vitt rá az írásra, hogy zsong a fejem a sok kis történettől, amit sosem meséltem el neked.

Azt ne képzeld, hogy élveztem a titkaimat. Megbéklyóztak, elárasztottak, és már réges-régen mindennél jobban szeretném kiönteni a szívemet. Csakhogy, Franklin, te nem akartál engem meghallgatni. És lefogadom, hogy még most sem akarsz. Akkoriban talán én is jobban megerőltethettem volna magam, és rávehettelek volna, hogy meghallgass, de már az elején a két ellentétes oldalára kerültünk valaminek. Sok vitatkozó házaspár azt sem tudja, hogy mi az, aminek az ellentétes oldalán állnak, valamiféle vonal ez, egyfajta absztrakció, ami elválasztja őket egymástól – a múltjuk vagy valami felszínen lebegő neheztelés, egyfajta saját életet élő, öntudatlan hatalmi harc: ökörnyál. Az ilyen pároknál a megbékélés időszakaiban talán éppen e vonal valószerűtlensége segíti önnön felszívódását. Nézd, szinte már hallom is irigykedve a megjegyzésüket, üres a szoba; nyújtsuk hát egymás felé a kezünket a köztünk lévő puszta levegőn át. Minket viszont valami túlságosan is tapintható dolog választott el egymástól, ami ha nem is volt odabent a szobában, bármikor kénye-kedve szerint besétálhatott.

A fiunk. Aki nem valami csip-csup sztorik összessége, hanem egyetlen hosszú történet. És bár a mesemondók ösztönösen az elején szokták kezdeni, én szakítok ezzel a szokással. Nekem még messzebbre kell visszanyúlnom. Oly sok az olyan történet, amely még el sem kezdődött, máris eldőlt a vége.

Mi ütött belénk? Hiszen olyan boldogok voltunk! Akkor meg miért tettük fel mindenünket, amink csak volt, erre a gyermeknemzés nevű botrányos szerencsejátékra? Te persze már a kérdésfeltevést is profánnak tartod. A savanyú szőlő ugyan a terméketlenek kiváltsága, de az mégiscsak ellenkezik a szabályokkal, nemde bár, hogy az embernek ténylegesen legyen egy gyereke, ugyanakkor bármennyi időt is szánjon arra a száműzött, párhuzamos életére, amikor még nem volt. Csakhogy engem egyfajta pandórai perverzitás arra késztet, hogy felfeszegessem a tetőt mindarról, ami tilos. Élénk a fantáziám, és szeretem magam ellen kihívni a sorsot. És ezt előre tudtam is magamról: hogy pontosan az a fajta nő vagyok, akiben megvan az a képesség, ha még annyira irtózatos is, hogy még egy olyan visszavonhatatlan valamit is keservesen meg tudjon bánni, mint egy másik ember. De hát Kevin sem tekintette mások létét visszavonhatatlannak – nem igaz?

Sajnálom, de nem várhatod el tőlem, hogy ezt megkerüljem. Lehet, hogy még nem tudom minek nevezni azt a csütörtököt. Az atrocitás úgy hangzik, mintha egy újságból tépték volna ki, az incidens az obszcenitásig leegyszerűsítő, a nap, amikor a fiunk tömeggyilkosságot követett el pedig túl hosszú, nem igaz? Folyton így emlegessem? Pedig igenis emlegetni fogom. Minden reggel azzal kelek, amit tett, és minden este azzal fekszem. Ez az én hitvány férjpótlékom.

Szóval törtem a fejem, igyekeztem rekonstruálni azt a pár hónapot 1982-ben, amikor hivatalosan eldöntöttük. Akkoriban még Tribecában laktunk, az én barlangszerű padlásszobámban, ahol pajkos homoszexuálisok, általad lesajnálóan tetszelgőnek nevezett független művészek és olyan értelmiségi párok vettek bennünket körül, akik minden áldott este a Tex-Mex étteremben vacsoráztak, és hajnali háromig a Limelightban lötyögtek. Arrafelé a gyerekek száma nagyjából-egészéből a foltosbaglyokéval meg a többi veszélyeztetett állatéval vetekedett, így hát nem csoda, hogy a mi megfontolásaink is mesterkéltek és elvontak voltak. Még határidőt is tűztünk maguk elé, az isten szerelmére – az én harminchetedik születésnapomat, melyet akkor augusztusban töltöttem be –, hiszen nem akartunk olyan gyereket, aki még a hatvanas éveinkben is otthon fog lakni velünk.

A hatvanas éveink! Akkoriban ez a kor ugyanolyan felfoghatatlanul elméletinek tűnt, mint egy kisbaba. És tessék, öt év múlva várhatóan én is erre az idegen földre lépek, méghozzá nem nagyobb ceremóniával, mint hogy felszállok a városi buszra. 1999-ben történt, hogy ugrottam egyet az időben, habár nem annyira a tükörben vettem észre az öregedést, hanem a többiek révén. Például amikor a jogosítványomat hosszabbítottam meg most januárban, az íróasztalnál ülő hivatalnok meg sem lepődött azon, hogy már ötvennégy vagyok, pedig te is emlékezhetsz, hogy annak idején mennyire elkényeztettek ezen a fronton, hozzá voltam szokva a rendszeres hüledezésekhez, hogy így meg úgy, legalább tíz évvel fiatalabbnak látszom a koromnál. A hüledezésnek egyik napról a másikra hirtelen vége szakadt. Sőt, a minap, nem sokkal az után a csütörtök után volt egy kellemetlen esetem, amikor is a manhattani metróban az egyik jegyeladó felhívta a figyelmemet, hogy a hatvanöt év felettiek nyugdíjas kedvezményre jogosultak.

Abban egyetértettünk, hogy ha mi szülők leszünk, az a legeslegfontosabb döntés lesz, amit valaha is közösen hozunk. Viszont éppen a döntés rendkívüli jelentősége szavatolta, hogy egy percig se tűnjék valóságosnak, és így megmaradjon a szeszély szintjén. Valahányszor egyikünk felvetette a szülővé válás kérdését, én mindig úgy éreztem magam, mint egy hétéves kislány, aki bepisilő Thumbelinát szeretne karácsonyra.

Abból az időből emlékszem egy beszélgetéssorozatra, amely a tegyük-ne-tegyük látszólag önkényes ritmusában bukdácsolt. Közülük minden bizonnyal az lógott ki a leginkább, amelyre egy vasárnapi ebéd után került sor, amit Brian és Louise Riverside Drive-on lévő otthonában költöttünk el. Vacsorát egy ideje már nem adtak, ugyanis az mindig szülői apartheidbe torkollott: a házaspár egyik tagja a kalamata olajbogyóval meg a cabernet-vel játszotta a felnőttesdit, a másik pedig a két izgága kislányt csípte fülön, hogy megfürdesse és lefektesse őket. Számomra – én mindig is inkább esténként szerettem társaságba járni – ez magától értetődően szemérmetlenebb, noha a szemérmetlenség mint olyan nekem többé már nem volt összeegyeztethető ezzel a szívélyes, megállapodott HBO-forgatókönyvíróval, aki saját kezűleg készítette a száraztésztát és nyurga petrezselyembokrokat öntözgetett az ablakpárkányon.

A liftben lefelé hangot is adtam csodálkozásomnak: – Pedig régen milyen kokós volt.

– Ez úgy hangzik, mintha visszasírnád.

– Á, biztosra veszem, hogy most boldogabb.

Dehogy vettem én biztosra. Akkoriban az üdvösséget még mindig gyanús dolognak tartottam. Pedig nagyon is jól éreztük magunkat, amitől zavarba ejtően kifosztottan éreztem magam. Én a tömör tölgyfa étkezőgarnitúrájukat csodáltam meg, amit valahol az állam északi részén csíptek meg bagóért egy kótyavetyén, te meg olyan türelemmel hódoltál be a kisebbik lány egész raktárra való káposztaföldi babái előtt, hogy öröm volt nézni. Az ötletes salátát őszinte lelkesedéssel dicsértük, hiszen a 80-as évek elején a kecskesajt és a napon aszalt paradicsom még nem volt passé.

Már évekkel korábban megállapodtunk abban, hogy Briannel nem bonyolódtok bele Ronald Reaganbe – aki számodra jó humorú ikon könnyed eleganciával és fiskális zsenialitással, aki helyreállította a nemzeti büszkeséget; Brian szemében viszont ijesztően ostoba alak, aki a gazdagok számára kedvező adócsökkentésekkel csődbe viszi az országot. Úgyhogy semleges témáknál maradtunk, a háttérben az Ebony and Ivory duruzsolt felnőtteknek való hangerővel, én meg magamba fojtottam a bosszúságomat, amiért a kislányok megállás nélkül hamisan együtt énekeltek vele és folyton visszatették ugyanazt a számot. Te azon siránkoztál, hogy a Knicksnek nem jött össze a rájátszás, Brian pedig hatásosan alakította a sport iránt érdeklődő férfi szerepét. Mindannyian sajnáltuk, hogy nemsokára véget ér a Családban marad utolsó évadja is, habár abban egyetértettünk, hogy nagyjából kifulladt a sorozat. Egész délután talán csak a hasonlóan a végét járó M*A*S*H miatt került sor konfliktusra. Tudván tudva, hogy Brian imádja, te mégis lábbal tiportad Alan Aldát azzal, hogy szenteskedő fráternak nevezted.

A nézeteltérés így is döbbenetesen illedelmes keretek között maradt. Brian Izraellel kapcsolatban elvakult volt, nekem meg nagy kedvem lett volna elejteni egy csöndes kis megjegyzést a judeo-nácikról, csak hogy felrázzam ezt a nyájas hangulatot. Ehelyett inkább azt kérdeztem meg, hogy miről szól a legújabb forgatókönyve, de mielőtt még kielégítő választ kaphattam volna, a nagyobbik lánynak rágógumi ragadt a Barbie-szőke hajába. Ekkor hosszas locsogás következett a különféle oldószerekről, aminek Brian azzal vetett véget, hogy egy szeletelőkéssel lenyisszantotta a hajtincset, amitől Louise kissé kiborult. De formailag ez volt az egyetlen felbolydulás, máskülönben senki sem ivott túl sokat, senki sem sértődött meg; az otthonuk helyes volt, a tálalás helyes volt, a lányok helyesek voltak – helyes, helyes, helyes.

Kiábrándító volt, hogy a tökéletesen kellemes emberek társaságában elfogyasztott tökéletesen kellemes ebédet elégtelennek találtam. Miért szerettem volna inkább veszekedni? Hát nem végtelenül ennivaló volt az a két kislány, akkor meg mit számított, hogy folytonosan félbeszakítottak, és egész délután képtelen voltam akár csak egyetlen gondolatnak is a végére járni? Hát nem a szeretett férfihoz mentem feleségül, akkor meg miért kívánta odabent a kisördög, amikor Briannek segítettem a konyhából behozni a Häagen-Dazsos tálakat, hogy bárcsak a szoknyám alá csúsztatná a kezét? Most visszagondolva teljes joggal akár fel is pofozhattam volna magam. Mindössze pár évvel később mit nem adtam volna egy szokványos, jó hangulatú családi összejövetelért, ahol a legrosszabb, ami a gyerekekkel történhet, hogy rágógumi ragad a hajukba.

Te viszont az előcsarnokban nagy hangon kijelentetted: – Ez pompás volt. Szerintem mindketten félelmetesek. Mielőbb vissza kell őket hívnunk, ha sikerül bébiszittert szerezniük.

Lakatot tettem a számra. Úgysem lettél volna vevő a szőrözésemre, hogy nem volt-e egy kissé mézesmázos az ebéd, hogy benned nem motoszkált-e, hogy mi értelme ennek, hogy nincs-e valami lapos, színtelen és nyúlós ebben az egész apuci mindent jobban tud attitűdben, holott Brian annak idején (végre bevallhatom azt a kettőnk találkozása előtt az egyik partin lezavart gyors fürdőszobai numerát) akkora nagy bajkeverő volt. Könnyen el tudom képzelni, hogy te is pontosan azt érezted, amit én, hogy ezt a minden jel szerint sikeres találkozót te is lehangolónak és sótlannak érezted, csakhogy ahelyett, hogy egy másik kézenfekvő sablon után vágyakoztál volna – nem állt szándékunkban beújítani egy gramm kokaint –, te a tagadásba menekültél. Ezek jó emberek voltak, jól bántak velünk, következésképpen jól éreztük magunkat. Más következtetésre jutni ijesztő lett volna, amivel valami leírhatatlanul hatalmas szellemet idéztünk volna meg, amely nélkül nem bírtunk ugyan létezni, ám amelyet nem lehetett szíre-szóra megidézni, a legkevésbé pedig akkor nem, ha erkölcsös módon egy bevett minta szerint viselkedünk.

Te a megváltást tudatos cselekvésnek tekintetted. Az embereket (a hozzám hasonlókat) leszóltad a megátalkodottan homályos elégedetlenségeikért, mondván, hogy ha valaki képtelen a keblére ölelni az élet egyszerű szépségeit, az jellemgyengeségről árulkodik. Mindig is utáltad a válogatós embereket, a hipochondereket meg a sznobokat, akik a Becéző szavak hallatán csak azért fintorgatják az orrukat, mert annak idején népszerű film volt. Jó ételek, jó környezet, jó emberek – kell ennél több? A kellemes élet különben sem kopog be csak úgy az ember ajtaján. Az örömért meg kell dolgozni. Ha tehát a kellő igyekezettel elhiteted magaddal, hogy jól éreztük magunkat Briannel és Louise-zal, akkor a valóságban is jól éreztük magunkat. Hogy igazából fárasztónak találtad a délutánunkat, arra csupán a túlzott lelkesedésed utalt.

Ahogy a forgóajtón kiperdültünk a Riverside Drive-ra, a nyugtalanságom még egészen biztosan alaktalan és tünékeny volt. Később ezek a gondolatok visszatértek, hogy kísértsenek, habár azt nem láthattam előre, hogy a kényszer, amivel ezt a rakoncátlan, torz élményt egy takaros dobozkába igyekeztél beszuszakolni – mintha valaki egy ágas-bogas uszadékfát próbálna merev falú Samsonite bőröndbe gyömöszölni –, meg az, hogy a vant következetesen összekevered a lennie kellel – a szívfájdító hajlamod, hogy amid ténylegesen van, azt összetéveszd azzal, amire kétségbeesetten szükséged van – ilyen katasztrofális következményekkel jár majd.

Azt javasoltam, hogy menjünk haza gyalog. Amíg az Imádság Szárnyai után jártam, mindenüvé gyalog mentem, és még mindig vitt a lendület.

– De hát Tribeca innen hat vagy hét mérföldnyire van! – ellenkeztél.

– Ahhoz persze taxiba ülsz, hogy egy Knicks-meccsen egy helyben ugrókötelezzél, de egy tempós séta, amelynek a végén oda jutsz, ahová indultál, az neked már túlságosan fárasztó.

– A fenébe is, igen. Mindent a maga helyén. – A korlátozott testmozgástól az elvágólag hajtogatott ingekig imádni való szokásaid voltak. De komolyabbra fordítva a szót, Franklin, én nem voltam annyira elájulva tőlük. A rendszeretet idővel könnyedén konformitásba csúszhat át.

Úgyhogy megfenyegettelek, hogy egyedül sétálok haza, és ez meg is tette a magáért; úgy volt, hogy három nap múlva Svédországba utazom, ezért mohón kerested a társaságomat. Bolondozva mentünk végig a gyalogösvényen, be a Riverside Parkba, ahol éppen virágzottak a páfrányfenyők, a lejtős gyepen pedig itt is, ott is anorexiások végeztek taj csi gyakorlatokat. Afölött érzett túláradó örömömben, hogy megszabadultam a saját barátaimtól, megtántorodtam.

– Te berúgtál – mondtad.

– Két pohártól?

Leciccegtél.

– Napközben ittad.

– Ihattam volna akár hárommal is – mondtam élesen. Te minden élvezetet patikamérlegen adagoltál, kivéve a televíziót, néha már azt kívántam, hogy dobd a lovak közé a gyeplőt, mint a régi szép időkben, amikor még csak udvaroltál nekem, és két üveg pinot noirral meg egy hatos pakk St. Pauli Girllel állítottál be olyan farkaséhesen, hogy se istent, se embert nem ismertél, amíg a fogselyemig nem jutottunk.

– Brian gyerekei – kezdtem szertartásosan. – Nem kaptál tőlük kedvet egy sajáthoz?

– M-m-meglehet. Aranyosak. Csakhogy én nem vagyok hajlandó az ágyikójukban kiszolgálni a kis fenevadakat, valahányszor egy kis kekszre, még egy nyuszis mesére vagy az ötmilliomodik pohár vízre szottyan kedvük.

Megértettem. Ezek a mi beszélgetéseink egy sakkjátszmához hasonlítottak, és most a te nyitójátékod semmire sem kötelezett. Egyikünk mindig megragadt az ünneprontó szülő szerepében, a legutóbbi menetben én soroztam meg a porontyparádét, mondván, hogy egy gyerek hangos, maszatos, akaratos és hálátlan. Most én futottam neki a merészebb szerepnek: – Ha teherbe esnék, legalább történne valami.

– Kétségkívül – felelted erre szárazon. – Lenne egy gyereked.

A gyalogúton leráncigáltalak a vízpartra.

– Csak arról van szó, hogy kedvem lenne lapozni.

– Ez nekem hottentottául van.

– Úgy értem, hogy boldogok vagyunk mi? Szerinted nem?

– Dehogynem – helyeseltél óvatosan. – Azt hiszem. – A te szemedben a mi megelégedettségünk nem tűrte a firtatást – mintha valami könnyen megriadó, ijedős madárka lenne, amely azon nyomban, hogy egyikünk felkiált: Nézd azt a gyönyörű hattyút!, máris tovaröppenne.

– Nos, talán túlzottan is boldogok vagyunk.

– Na ja, éppen erről akartam veled beszélni. Szeretném, ha egy kicsit szerencsétlenebbé tennél.

– Hagyd már abba. Én a folyamatról beszélek. A tündérmesék utolsó sora az, hogy és boldogan éltek, míg meg nem haltak.

– Tegyél meg nekem egy szívességet: ereszkedj le az én szintemre.

Ó, tudtad te pontosan, hogy mire gondolok. Nem arra, hogy a boldogság unalmas lenne. Csak éppen nincs mit mondani róla. Márpedig ahogy öregszünk, az egyik időrabló időtöltésünkké válik, hogy a saját történetünket meséljük újra meg újra, és nem csupán másoknak, hanem önmagunknak is. Én már csak tudom; nap nap után igyekszem elmenekülni a saját sztorim elől, de az hűséges kóbor kutyaként jár a sarkamban. Következésképpen ifjabb önmagamtól abban az egy dologban térek el, hogy ma már iszonyúan szerencsésnek tartom azokat, akiknek alig van vagy egyáltalán nincs mit mesélni maguknak.

Az áprilisi napfényben fürdő teniszpályáknál lelassítottunk, majd meg is álltunk, hogy a zöld szélfogó háló nyílásán át megcsodáljunk egy lendületes nyesett fonákütést.

– Látszólag minden olyan szépen elrendeződött – siránkoztam. – Az Imádság Szárnyai a levegőbe emelkedtek, úgyhogy az egyetlen, ami szakmailag igazából még megtörténhet velem, hogy a cég becsődöl. Több pénzt keresni bármikor tudok – csakhogy én élek-halok a turkálókért, Franklin, és fogalmam sincs, mint kezdjek a pénzzel. Engem a pénz untat, az életünk szép lassan mégis kezd olyan irányba változni, ami nincs igazán az ínyemre. Egy csomó embernek azért nincs gyereke, mert nem engedheti meg magának. Számomra viszont megkönnyebbülés volna, ha valami fontos dologra költhetném a pénzem.

– Én nem vagyok elég fontos?

– Te nem vagy nagyravágyó.

– Egy új ugrókötél?

– Tíz dolcsi.

– Nos – ismerted be –, egy gyerek legalább választ adna a Nagy Kérdésre.

Én perverz is tudok ám lenni.

– Miféle nagy kérdésre?

– Te is tudod – mondtad könnyedén, aztán elővetted az elnyújtott műsorvezetői hanghordozásodat –, a jó öreg e-e-egzisztenciális dilemmára.

Nem feszegettem a miértet, ugyanis a te Nagy Kérdésed engem hidegen hagyott. Sokkal jobban izgatott az én lapozásom.

– Én bármikor leléphetek egy újabb országba…

– Van még olyan? Te úgy váltogatod az országokat, mint más az alsóneműjét.

– Oroszország – vetettem föl. – Csakhogy ez egyszer nincs kedvem az Aeroflottal kockára tenni az életemet. Ugyanis az utóbbi időben… mindenütt mintha egyforma lenne. Minden országnak mások ugyan az ételei, de ételek mindenhol vannak, ha érted, mire gondolok.

– Hogy is hívod te ezt? Megvan! Sületlenség.

Látod, már akkor is megvolt ez a szokásod, hogy úgy teszel, mintha sejtelmed sem lenne róla, miről beszélek, ha olyasvalamire akarok kilyukadni, ami akár csak a legcsekélyebb mértékben is bonyolult vagy kényes. Később a megjátszott bárgyúságnak ez a stratégiája, ami eleinte szelíd incselkedésnek indult, egyszer csak átcsapott valami komorabba, amikor már nem azért voltál képtelen felfogni, hogy mire akarok kilyukadni, mert valami obskúrus dologról volt szó, hanem éppen mert nagyon is világos volt, és ez neked nem tetszett.

Engedtessék meg tehát nekem, hogy rávilágítsak: minden országnak más az időjárása, de mindenütt van valamiféle időjárás, valamiféle építészet, etikett, amely az étkezőasztalnál való böfögést hízelgésnek vagy faragatlanságnak minősíti. Ennélfogva egyre kevesebb figyelmet szenteltem annak, hogy vajon az embernek Marokkóban az ajtó előtt illik-e hagynia a szandálját, és egyre többet annak az állandónak, hogy bárhol legyen is az ember, a helyi kultúrában léteznek a cipőre vonatkozó szokások. Úgy tűnt, ez rengeteg macerával jár – a poggyászellenőrzés, az új időzónára való átállás –, és a végén ugyanott kötöttem ki, a jó öreg időjárás-cipő kontinuumban; idővel már magát ezt a folytonosságot éreztem egyfajta térbeliségnek, miáltal kérlelhetetlenül mindig ugyanott találtam magam. Ettől függetlenül hiába is handabandázok hébe-hóba a globalizációról – a Banana Republictól most már akár Bangkokban is meg tudom neked rendelni a kedvenc csokoládébarna Stove bakancsodat –, ami igazán monotonná vált, az a fejemben lévő világ, a gondolataim, az érzéseim, a szavaim. Fejben csak úgy juthattam el valami igazán más helyre, ha nem egy másik repülőtérre, hanem egy másik életbe utazom.

– Az anyaság – fogtam rövidre ott a parkban –, az aztán az idegen ország.

Azon ritka alkalmakkor, amikor úgy tűnt, hogy talán tényleg meg is akarom tenni, te ideges lettél.

– Lehet, hogy téged kielégít a sikered – mondtad. – Én viszont azzal még nem jutottam el az önmegvalósítás orgazmusához, hogy Madison Avenue-i hirdetőknek vadászok helyszínekre.

– Rendben van. – Megálltam, nekidőltem a Hudson partján végighúzódó meleg fakorlátnak, kétoldalt megtámaszkodtam rajta, és farkasszemet néztem veled. – Akkor mi lesz? Szakmailag mire várunk, mit remélünk a te esetedben?

Te a fejedet ingatva fürkészted az arcomat. Láthatóan felfogtad, hogy nem a teljesítményedet vagy a munkád fontosságát igyekeztem kétségbe vonni. Most valami másról volt szó.

– Játékfilmekhez is kereshetnék helyszíneket.

– De hát mindig azt mondtad, hogy az ugyanolyan munka: te előkeríted a vásznat, valaki más meg megfesti a jelenetet. A reklám ráadásul jobban is fizet.

– Nem oszt, nem szoroz, Mrs. Pénzeszsák a feleségem.

– De neked igenis számít. – Képtelen voltál felnőtt módjára viselkedni, ha arról volt szó, hogy mennyivel többet keresek nálad.

– Már gondoltam rá, hogy valami egészen másba kezdek.

– Mégis, mibe, kirúgatod magad, hogy saját éttermet nyithass?

Ezen elmosolyodtál.

– Abból ugyan nem esznek.

– Pontosan. Te ehhez túl gyakorlatias vagy. Lehet, hogy valami mást fogsz csinálni, de megmaradsz ugyanazon a síkon. És most a topográfiáról beszélek. Az érzelmi, leíró topográfiáról. Mi ketten Hollandiában élünk. De engem néha elfog a vágyódás Nepál után.

Ahogy a többi túlpörgött New York-i, akár te is megsértődhettél volna, amiért nem tartalak ambiciózusnak. De ha valamivel, hát önmagaddal kapcsolatban aztán igazán gyakorlatias voltál, úgyhogy ezt nem vetted sértésnek. Neked igenis voltak ambícióid – csak az életedre vonatkozóan, hogy reggel milyen érzés felébredni, nem pedig valamiféle teljesítményre vonatkozóan. A legtöbb emberhez hasonlóan, akik nem valamilyen hívásnak engedelmeskednek már kora ifjúságuk óta, a munkát te is távol tartottad önmagadtól; a napjaidat bármilyen foglalkozás kitölthette, de a szívedet nem. Ez tetszett benned. Mérhetetlenül tetszett.

Újra elindultunk, én a kezedet lóbáltam.

– A szüleink nemsokára meghalnak – folytattam. – Szép sorjában minden ismerősünk elkezdi az italba temetni minden földi nyomorúságát. Megöregszünk, és eljön az idő, amikor már több barátot veszítünk el, mint amennyit szerzünk. Persze közben eljárhatunk nyaralni, végső soron akár guruló bőröndökből is élhetünk. Ehetünk még többet, nyakalhatunk még több bort, szeretkezhetünk még többet. Csakhogy – és most ne érts félre – én attól félek, hogy ez az egész egyszer csak elkezd kifáradni.

– Egyikünknek még mindig lehet hasnyálmirigyrákja – vicceskedtél.

– Na persze. Vagy a furgonoddal belerohanhatsz egy betonkeverőbe, és akkor örökre odakötsz. De éppen erről beszélek. Csak azt tudom elképzelni, hogy ami mostantól fogva velünk történni fog – és tudod, most nem arról beszélek, hogy kedveskedő képeslapot kapunk Franciaországból, hanem az igazi történésekről –, az csupa-csupa szörnyűség lesz.

Belecsókoltál a hajamba.

– Igencsak morbid gondolatok egy ilyen ragyogó napon.

Pár lépést félig összeölelkezve tettünk meg, de aztán kiestünk a ritmusból; én beértem azzal, hogy a mutatóujjamat az övbújtatódba akasztottam.

– Ismered azt az eufémizmust, hogy várandós? Micsoda telitalálat! Egy kisbaba születése – feltéve, hogy egészséges – olyasmi, amit nagyon vár az ember. Jó dolog, nagyszerű, örvendetes, hatalmas esemény. És attól fogva minden jó dolog, ami velük történik, egyúttal veled is történik. Persze a rossz dolgok is – tettem hozzá sietve –, de tudod, az olyasmik is, mint az első lépések, az első randik meg a zsákfutásban szerzett első helyezések. A gyerekek elvégzik az iskolát, megházasodnak, nekik is gyerekeik lesznek – bizonyos értelemben mindent megismételhetsz. Még ha gondjai támadnak is a gyerekednek – példálóztam ostoba módon –, azok legalább már nem a mi jó öreg gondjaink lesznek…

Elég. Meghasad a szívem, ha tovább mesélem ezt a beszélgetést.

Visszagondolva lehet, hogy amikor azt mondtam, több történetet szeretnék, mindössze arra céloztam, hogy valaki mást akartam szeretni. Az ilyesmit sohase mondtuk ki nyíltan; túlságosan szégyenlősek voltunk hozzá. Én meg azon idegeskedtem, nehogy valahogy úgy tűnjön, mintha nem volnál elég nekem. Sőt most, hogy már elváltunk, azt kívánom, bárcsak levetkőztem volna a szemérmességemet, és többször adtam volna a tudtodra, hogy életemben nem történt velem bámulatosabb dolog annál, mint hogy beléd szerettem. És nem is csak a dolognak ez az elcsépelt, véges része, hanem az, hogy szerelmes voltam beléd. Minden egyes nap, amit külön töltöttünk egymástól, magam elé képzeltem azt a te széles, meleg mellkasodat, a napi száz fekvőtámasztól kemény, domborodó mellizmaidat, a kulcscsontod mélyedését, ahová a fejem búbját fészkelhettem azokon a gyönyörűséges reggeleken, amikor nem kellett rohannom a repülőtérre. Néha hallottam, ahogy a sarkon túlról a nevemet kiáltod –Ee-VA! –, sokszor ingerülten, barátságtalanul, követelődzve hívtál lábhoz, hiszen a tiéd voltam, Franklin, akár egy kutya! De a tiéd voltam, és ezt nem vettem zokon, akartam, hogy igényt formálj rám: „Eeeeee-VAA!”, a hangsúly mindig a második szótagon, és voltak esték, amikor alig tudtam válaszolni, mert gombóc nőtt a torkomban. A konyhapultnál abba kellett hagynom a sütemény tetejére való alma szeletelését, mert egy film bontakozott ki a szemem előtt, amitől az egész konyha cseppfolyóssá vált, és úgy elkezdett imbolyogni, hogy ha nem hagyom abba a szeletelést, megvágom magam. Mindig ordítoztál velem, amikor megvágtam magam, őrjöngtél tőle, és ez az irracionális düh szinte már arra csábított, hogy újra megtegyem.

Soha, egyetlenegyszer sem vettelek magától értetődőnek. Ahhoz túl későn kerültünk össze; akkor én már majdnem harminchárom voltam, és a nélküled leélt múltamat túlságosan kopárnak és sürgetőnek ítéltem ahhoz, hogy szokványosnak találjam a társaságodban megtapasztalt csodát. De aztán a saját emocionális asztalomról lepotyogó morzsákon való hosszas tengődés után jöttél te, és teljesen elkényeztettél a bulikon felém lövellt cinkos micsoda-egy-seggfej pillantásaiddal, a minden ok nélkül való meglepetéscsokrokkal meg a hűtőn hagyott üzenetekkel, amelyek mindig úgy végződtek, hogy „XXXX, Franklin”. Vérszemet kaptam. Mint egy mákvirág drogos, még többet akartam. Meg kíváncsi is voltam. Szerettem volna tudni, milyen érzés az, amikor egy csicsergő hang úgy szólít a sarkon túlról, hogy „Mamm-MÍÍÍ”. Te kezdted – mint amikor valaki egyetlen ébenfából faragott elefántot ajándékoz neked, és neked egyszerre az az ötleted támad, hogy milyen muris lenne elkezdeni gyűjteni.

Eva

U. I. (hajnali 3.40)

Igyekszem leszokni az altatókról, ha másért nem, hát azért, mert tudom, helytelenítenéd, hogy szedem őket. Csakhogy a tabletták nélkül csak forgolódom. Holnap ugyan használhatatlan leszek a Travel R Usnál, de még egy emléket papírra akartam vetni ebből az időszakból.

Emlékszel, amikor Eileennel és Belmonttal puha páncélú rákot ettünk a padlásszobában? Az volt ám a zabolátlan este! Még te is sutba vágtad az óvatosságodat, és hajnali kettőkor feltápászkodtál a málnapálinkáért. Senki sem szakított bennünket félbe, hogy csodáljuk meg a babaruhákat, iskola sem volt másnap, így hát a gyermektelen középkorúakra jellemző örök kamaszkor vad tobzódásában csak tömtük magunkba a gyümölcsöt meg a sörbetet, és mértéktelenül, újra és újra töltöttünk a tiszta, részegítő málnapárlatból, miközben az egymást túllicitáló sztorijainkon hujjogtunk.

Mindannyian a szüleinkről meséltünk – alkalmasint azok kollektív sérelmére. Afféle nem hivatalos versenyt rendeztünk: kinek a szülei a legnagyobb tökfejek. Te hátrányos helyzetből indultál, a te szüleid rendíthetetlen új-angliai sztoicizmusát nem volt könnyű parodizálni. Velük ellentétben az én anyám leleményes kifogásai, hogy miért nem hajlandó kitenni otthonról a lábát, hatalmas derültséget keltettek, és még a Giles bátyámmal közös, az igen alkalmatos kifejezésről szóló házi tréfánkat is sikerült elmagyaráznom, ami a mi családunkban a megjött a posta megfelelője. Akkoriban (amikor még nem esett nehezére a közelembe engedni a gyerekeit) csak annyit kellett mondanom Gilesnak, hogy igen alkalmatos, és ő máris hahotázni kezdett. A hajnali órákra már Eileen és Belmont is nevetésben tört ki, ha azt mondtam nekik, hogy igen alkalmatos.

Ám az ő sok mindenen átment bohémokból verbuválódott, vegyes bőrszínű varietétársulatukkal egyikünk sem vehette föl a versenyt. Eileen anyja skizofréniás, az apja meg hivatásos hamiskártyás volt; Belmont anyja kiszolgált prostituált, aki még mindig úgy öltözködött, mint Bette Davis a Mi történt Baby Jane-nel? című filmben, az apja pedig közepesen híres dzsesszdobos, aki Dizzy Gillespie-vel is játszott. Úgy érzékeltem, hogy már korábban is mesélték a sztorijaikat, de éppen ezért nagyon ügyesen adták őket elő, és a ráklakoma leöblítésére szolgáló rengeteg chardonnay után úgy nevettem rajtuk, hogy a könnyem is kicsordult. Közben egy ízben eszembe jutott, hogy arra a grandiózus döntésre terelem a beszélgetést, amelyet te meg én próbáltunk meghozni, de mivel Eileen és Belmont legalább tíz évvel idősebb nálunk, és abban sem voltam biztos, hogy a saját jószántukból gyermektelenek, talán otrombaság lett volna felhozni a témát.

Már hajnali négy felé járt, mire elmentek. És tévedés ne essék: ez alkalommal remekül éreztem magam. Azon ritka esték közé tartozott, amikor megérte a fáradságot, hogy lerohanjak a halpiacra, és fölvagdossam azt a rengeteg gyümölcsöt, és még a konyhát is érdemes lett volna, ahol vastagon állt a kiszóródott liszt és minden ragadt a mangóhéjtól. Azt még értettem volna, hogy egy kissé csalódott vagyok, amiért véget ért az este, vagy hogy egy kicsit elnehezültem a túl sok piától, amelynek bódító hatása már múlóban volt, és csupán a bizonytalan lépteimben meg abban nyilvánult meg, hogy nehezemre esett koncentrálni, nehogy elejtsem a borospoharakat. De nem ezért voltam bánatos.

– Olyan csöndben vagy – jegyezted meg, miközben egymásra pakoltad a tányérokat. – Elfáradtál?

Egy elárvult rákollót nassoltam, amit a serpenyőben találtam.

– Legalább négy vagy öt órán át a szüleinkkel foglalkoztunk.

– És? Ha furdal a lelkiismeret, amiért az anyádat ócsároltad, majd 2025-ig levezekeled. Úgyis szeretsz belőle sportot űzni.

– Tudom. Pont ez az, ami zavar.

– De hát ő nem hallotta, hogy mit mondtál róla. És közülünk senki sem feltételezte, hogy csak mert viccesnek tartod, ne gondolnád egyúttal tragikusnak is. Vagy hogy ne szeretnéd őt. – Aztán még hozzátetted: – A magad módján.

– De ha meghal, nem fogjuk tudni, én nem fogom tudni ezt tovább csinálni. Akkor már nem lehetek ilyen gunyoros anélkül, hogy árulónak érezném magam.

– Akkor meg addig pellengérezd ki szegény asszonyt, amíg lehet.

– De hát normális dolog az, hogy a mi korunkban órák hosszat a szüleinkről beszéljünk?

– Miért baj ez? Úgy nevettél, hogy majd’ bepisiltél.

– Miután elmentek, elképzeltem, ahogy mi négyen, nyolcvanegynéhány évesen, májfoltosan még mindig itt szivornyázunk és ugyanazokat a sztorikat ismételgetjük. Talán egy árnyalatnyi gyengédséggel vagy sajnálkozással a hangunkban, hiszen már mind meghaltak, de akkor is szerencsétlen apuról és anyuról fognak szólni ezek a történetek. Nem szánalmas ez egy kicsit?

– Gyötrődj inkább Salvador miatt.

– Nem arról van szó…

– Vagy osztogass vacsora utáni kulturális nasikat: a belgák durva pokrócok, a thaiföldiek helytelenítik a nyilvános tapizást, a németek meg szarmániások.

Az efféle csúfolódásokat egy ideje egyre több és több keserűség árnyalta. Nehezen megszerzett antropológiai gyöngyszemeim nyilvánvalóan emlékeztetőül szolgáltak, hogy én külföldön kerestem a kalandot, mialatt te New Jersey külvárosait tetted tűvé egy lerobbant garázsért a Black and Deckernek. Vissza is vághattam volna, hogy nagyon sajnálom, ha az úti élményeim untatnak téged, de végül is inkább csak heccelődtél, meg későre is járt és kedvem sem volt összekapni veled.

– Ne légy ostoba – mondtam. – Olyan vagyok, mint bárki más: imádok másokat kibeszélni. Nem népeket, hanem olyan embereket, akiket ismerek, akik közel állnak hozzám – akik az őrületbe kergetnek. Mégis úgy érzem, mintha kihasználnám a saját családomat. Az apámat még a születésem előtt megölték; egyetlen fiútestvér meg egy anyuci igencsak karcsú választék. Komolyan mondom, Franklin, talán egy gyerek kéne nekünk, hogy néha másról is tudjunk beszélni.

– Na az lenne ám – tetted csörömpölve a mosogatóba a spenótos lábast – a nagy könnyelműség.

Megállítottam a kezed.

– Egyáltalán nem. Az ember arról beszél, ami foglalkoztatja, amiről az élete szól. Én nem vagyok benne biztos, hogy úgy akarom leélni az enyémet, hogy a vállam fölött folyton egy olyan nemzedékre sandítok hátra, amelynek utódlási vonala éppen az én személyes közreműködésemmel szakad meg. Van abban valami nihilizmus, ha az embernek nincs gyereke, Franklin. Mintha nem hinnénk ebben az egész emberiség dologban. Ha mindenki a mi példánkat követné, száz éven belül kihalna az emberi faj.

– Ugyan kérem – hurrogtál le. – Senki sem azért szül gyereket, hogy fenntartsa az emberi fajt.

– Tudatosan talán nem. De ezt nagyjából csak 1960 óta tudjuk eldönteni anélkül, hogy kolostorba kellene vonulnunk. És különben is, az ehhez hasonló éjszakák után talán költői igazságot szolgáltatna, ha a felnőtt gyerekeink órákon át rólam mesélnének a barátaiknak.

Hogy szeretjük magunktól hárítani a felelősséget! Pedig az ilyesfajta tüzetes vizsgálattal kecsegtető kilátásokat egyértelműen vonzónak találtam. Ugye, milyen csinos volt anyu? Ugye, milyen bátor volt? A mindenségit, hiszen egy szál magában járt azokban az ijesztő országokban! Ezeket a villanásszerű képeket, ahogy a gyerekeim késő éjjel az anyjukról elmélkednek, éppen az a rajongás homályosította el, amit a saját anyámtól való viharos elszakadásom oly szembeszökően nélkülözött. Próbáljuk csak ki: Ugye, milyen mesterkélt az anyu? Ugye, milyen hatalmas az orra? Azok az útikönyvek meg, amiket kiizzad magából, olyan, de olyan unaaaaaaalmasaaaak. És ami még rosszabb, a gyermeki szőrszálhasogatás halálos pontosságát csak még tovább növeli a megközelíthetőség, a bizalom, a készséges kitárulkozás, és ilyenformán kétszeresen is árulásnak minősül.

És mégis, ez a kínzó vágy, hogy másról is tudjunk beszélni, távolról sem tűnik könnyelműségnek, még így visszatekintve sem. Sőt, először talán éppen ezek a filmelőzetesekhez hasonló, élénk képzelőerővel megalkotott, csábító kis jelenetek ringattak bele a gondolatba, hogy tenni kéne egy próbát a terhességgel: ahogy a kitáruló bejárati ajtóban megjelenik a fiú, akibe a lányom (bevallom, mindig egy lányt képzeltem magamnak) először zúg bele amúgy istenesen, akinek esetlenségét könnyed évődéssel oldja fel, és akit elkezd vég nélkül – játékosan, könyörtelenül – kiértékelni, mihelyt kiteszi a lábát. Sóvárgásom, hogy Eileennel és Belmonttal egyszer úgy maradjunk fent késő éjszakáig, hogy olyan fiatalemberekről kérődzünk, akik előtt még ott az egész élet – akiknek új történeteik vannak, amelyekről nekem új véleményem lenne, és akiknek a szövete még nem kopott volna el a sok újrameséléstől –, eléggé valóságos volt, nem csupán röpke fellángolás.

Ó, az viszont egyetlenegyszer sem fordult meg a fejemben, hogy ha végre valahára megkapom hőn áhított friss témámat, akkor vajon mit kell majd mondanom. Még kevésbé láthattam előre azt a szívfájdító, O. Henry-féle ironikus fordulatot, hogy rábukkanván mindent elemésztő új beszédtémámra éppen azt a férfit fogom elveszíteni, akivel a leginkább szerettem volna beszélgetni.

2000. november 28.

Drága Franklin!

Ez a floridai cirkusz semmi jelét nem mutatja annak, hogy tétre menne a játék. Az egész iroda valami vastagon sminkelt állami tisztségviselő miatt zúgolódik, több agyonhajszolt kollégám alkotmányos válságot jövendöl. Én nem követtem részletesen az eseményeket, de ezt azért kétlem. Számomra az a meglepő abban, ahogy az emberek az út menti bisztrók pultjánál egymást sértegetik, holott előtte szótlanul étkeztek, hogy mennyire nem veszélyben érzik magukat, hanem inkább biztonságban. Csak egy önmagát sebezhetetlennek érző ország engedheti meg magának, hogy szórakoztató műsort csináljon a politikai felfordulásból.

Mivel azonban még sokan emlékeznek rá, hogy milyen közel jártak a népirtáshoz (tudom, hogy neked fárasztó ezt hallgatni), kevés örmény származású amerikai osztozik honfitársai önelégült biztonságérzetében. A saját életem is csupa apokaliptikus szám. 1945 augusztusában születtem, amikor két mérges gomba spórái valamennyiünknek figyelmeztető ízelítőt adtak a pokolból. Kevin akkoriban született, amikor megkezdődött az ideges visszaszámlálás 1984-ig – nagyon féltünk tőle, emlékezhetsz rá; én ugyan kigúnyoltam azokat, akik a szívükre vették George Orwell önkényesen választott címét, de azok a számok számomra mégiscsak egy zsarnoki érát harangoztak be. Magára a csütörtökre 1999-ben került sor, egy olyan évben, amelyről korábban széltében-hosszában tárgyalták, hogy az lesz a világvége. És nem az is lett?

Utolsó levelem óta folyton a mentális padlásomon kutakodom, hátha rálelek az anyasággal szembeni eredeti fenntartásaimra. Zűrzavaros félelmekre emlékszem, de egyik sem volt az igazi. Ha a szülővé válás árnyoldalait katalogizáltam volna, a fiamból gyilkos is lehet biztosan nem került volna fel a listára. Inkább valahogy így nézhetett volna ki:

Civakodás

Kevesebb idő jut kettőnkre. (Esetleg nem jut idő kettőnkre.)

Idegenek. (Szülői értekezletek. Balett-tanárok. A gyerekek elviselhetetlen barátai és az ő elviselhetetlen szüleik.)

Olyan leszek, mint egy tehén. (Vékonyka voltam, és szerettem volna az is maradni. A sógornőm lábán a terhesség alatt kitágultak a visszerek, soha nem is húzódtak vissza, és számomra elmondhatatlanul gyötrelmes volt a kilátás, hogy a vádlimat majd kék gyökerek fogják behálózni. Nem is beszéltem róla senkinek. Hiú vagyok, legalábbis annak idején az voltam, és a hiúságom egyik jele éppen az volt, hogy úgy tettem, mintha nem lennék az.)

Természetellenes önzetlenség: kénytelen vagyok olyan döntéseket hozni, amelyek valaki más érdekeit szolgálják. (Disznó vagyok.)

Az utazások megnyirbálása. (Figyelem: megnyirbálása, és nem beszüntetése.)

Őrjítő unalom. (A kisgyerekek szerintem embertelenül unalmasak. Ezt már az elején beláttam.)

Csapnivaló társasági élet. (Még egyik barátommal sem tudtam tisztességesen elbeszélgetni, ha az ötéves porontya is a szobában volt.)

Lecsúszás a társadalmi ranglétrán. (Köztiszteletben álló vállalkozó voltam. Amint egy totyogó gyerekkel a sarkamban jelenek meg, az összes férfi ismerősöm – és a nők is, ami azért lehangoló – fele annyira sem vesz komolyan.)

A következmények elviselése. (Az anyaság egy adósság törlesztése. De ugyan ki akarna törleszteni, ha nem muszáj? Világos, hogy a gyermektelenek megússzák ezt a szolgai megalázkodást. Különben is, mi értelme olyasvalakinek törleszteni, aki erre nem szolgált rá? Csakis a legkificamodottabb ízlésű anya érezheti a fáradozásai jutalmának azt, hogy végre a lánya élete is borzalmas lett.)

Legjobb emlékezetem szerint ezek voltak azok az aprócska balsejtelmek, amelyeket előzetesen mérlegeltem, és elképesztő naivitásukat most igyekeztem nem megmérgezni azzal, ami valójában megtörtént. Világos, hogy a terméketlenség – minő megsemmisítő szó – mellé felsorakoztatott érvek mindegyike csip-csup kényelmetlenség és pimf áldozat volt. Önző, aljas és korlátolt érvek voltak ezek, úgyhogy mindenki, aki ilyesfajta katalógust eszkábál össze, és mégis úgy dönt, hogy megmarad a maga takaros, levegőtlen, statikus, zsákutcába torkolló, szikkadt, családmentes kis életénél, az nem egyszerűen szűk látókörű, hanem egy rettenetes alak. Mégis, ahogy most ezen a listán merengek, az ötlik a szemembe, hogy bármennyire is kárhozatosak, az anyasággal szembeni hagyományos fenntartások igenis praktikusak. Végtére is manapság, amikor a gyerekek már nem művelik az ember földjeit, nem fogadják be őt, amikor magatehetetlenné válik, semmiféle értelmes érv nem szól a megszületésük mellett, és elképesztő, hogy a hatékony fogamzásgátlás megjelenése után még mindig van, aki a szaporodás mellett dönt. Mindezekkel szemben a szerelem, a mese, az elégedettség, az emberi dologba vetett hit – modern korunknak ezek az indítékai olyanok, mint a kormányozható léghajó: ormótlanok, lebegők és kevesen vannak; optimista, nemes lelkű, sőt mélyenszántó, ám vészjóslóan megalapozatlan érvek.

Évekig vártam arra a mindent elsöprő késztetésre, amelyről mindig csak hallottam, arra a bódult epekedésre, amely a gyermektelen nőket kényszerítő erővel az idegen babakocsikhoz vonzza a parkokban. Szerettem volna elmerülni ebben a hormonális késztetésben, egy nap felébredni, átkarolni a nyakad, lenyúlni érted, és azon imádkozni, hogy amíg az a fekete virág ott virít a szemhéjam mögött, tégy engem várandóssá. (Várandós: van ebben a kifejezésben valami elragadó melegség, egyfajta archaikus, ugyanakkor gyengéd tudomásulvétele annak a ténynek, hogy kilenc hónapig akárhová is mész, társaságod lesz. Vele ellentétben a terhes nehézkes és püffedt, az én fülemnek mindig úgy hangzik, mint valami rossz hír: terhes vagyok. Ösztönösen egy tizenhat éves kamasz lányt képzelek el az ebédlőasztalnál – sápadtan, aléltan, a fiúja egy csirkefogó –, aki éppen azon erőlködik, hogy kinyögje azt, amitől az anyja a legjobban fél.)

Bármi legyen is ez a kiváltó ok, az én világom örökre érintetlen maradt tőle, és ettől úgy éreztem magam, mint akit becsaptak. Amikor már a harmincas éveim derekán jártam, és még mindig nem kapott el az anyai hév, kezdtem attól félni, hogy valami nincs rendben velem, valami hibádzik nálam. Mire harminchét éves fejjel Kevint megszültem, már azon kezdtem agonizálni, hogy esetleg egy elhanyagolható, talán pusztán kémiai eredetű rendellenességet máris shakespeare-i méretű fogyatékossággá fújtam fel ahelyett, hogy egyszerűen tudomásul vettem volna ezt a hiányosságomat.

Akkor hát mi rángatott ki végül ebből a se hús, se hal állapotból? Elsősorban te. Hiszen lehet ugyan, hogy mi boldogok voltunk, de te nem igazán voltál az, és erről nyilván én is tudtam. Rés támadt az életeden, amit nem nagyon tudtál mivel betömni. Testhezálló munkád volt. Felfedezésre váró istállókban és gyakorlótermekben szimatoltál, olyan terep után kutattál, amit gerendakerítéssel kellett szegélyezni, aztán meggypiros gabonasilót meg fekete-fehér foltos teheneket kellett odavarázsolni (a Kraft – az ő lapka sajtjaik valódi tejjel készültek), megvolt a saját időbeosztásod, a saját perspektívád. Szerettél helyszíneket keresni. De nem voltál oda érte. Te az embereket imádtad, Franklin. Így hát, amikor elnéztelek, ahogy Brian gyerekeivel játszol, ahogy a majombábukkal törleszkedsz hozzájuk, meg ahogy a csodájára jársz a lemosható tetoválásaiknak, elfogott a vágy, hogy neked is megadjam a lehetőséget a lelkesedésre, amit én annak idején az Imádság Szárnyainál – vagy ahogy te mondanád, az IMÁSZ-nál – találtam meg.

Emlékszem, egyszer olyasmit próbáltál meg akadozva kifejezésre juttatni, ami nem rád vallott; se az érzelem, se a szavak. Téged mindig feszélyeztek az érzelmes szónoklatok, ami teljesen más, mint ha magától az érzelmektől érezted volna kényelmetlenül magad. Attól féltél, hogy a túlzott vizsgálódás felsérti az érzéseket, mint amikor valaki jó szándékkal, mégis durván fog egy szalamandrát az esetlen lapátkezébe.

Az ágyban feküdtünk, még mindig abban a boltozatos tribecai tetőtéri lakásban, amelynek kézi hajtású, nyikorgó felvonója örökké lerobbant. A barlangszerű, szitáló porral teli padlásszoba, amit csak a kisasztalok különböztettek meg egy civilizált próbafülkétől, engem mindig arra a titkos búvóhelyre emlékeztetett, amit a bátyámmal együtt hullámlemezből eszkábáltunk össze Racine-ben. Nemrég szeretkeztünk, és én már éppen álomba szenderültem volna, amikor hirtelen felültem, mint akit a bolha csípett meg. Tíz óra múlva el kellett érnem a madridi gépet, és elfelejtettem bekapcsolni az ébresztőt. Beállítottam hát az órát, és csak akkor vettem észre, hogy a hátadon fekszel. A szemed nyitva volt.

– Mi a baj?

Felsóhajtottál.

– Nem tudom, hogy csinálod. – Miközben visszafészkelődtem, hogy megfürödjek az elképesztő vakmerőségemről és bátorságomról szóló újabb dicshimnuszban, te nyilván érzékelted a tévedésemet, mert sietve hozzátetted: – Elmész. Folyton elmész, hosszú-hosszú időre. Engem meg itt hagysz.

– De hát nem jószántamból.

– Hanem.

– Franklin, nem azért alapítottam a cégemet, hogy elmenekülhessek a karmaid közül. Ne feledd, hogy már előtted is megvolt.

– Ó, azt aligha tudnám elfeledni.

– Nekem ez a munkám!

– De nem szükségszerűen.

Felültem.

– Azt akarod…

– Dehogyis. – Gyengéden visszanyomtál; a dolog nem a tervek szerint alakult, márpedig – ezt meg tudtam állapítani – te az egészet előre eltervezted. Fölém hengeredtél, kétoldalt a könyöködre támaszkodtál, és futólag a homlokomhoz érintetted a tiédet. – Nem akarom én elvenni tőled a sorozatodat. Tudom, hogy milyen sokat jelent számodra. És éppen itt van a kutya elásva. Én a te helyedben erre képtelen lennék. Én nem tudnék holnap fölkelni, hogy Madridba repüljek, és megpróbáljalak lebeszélni róla, hogy három hét múlva értem gyere a repülőtérre. Egyszer-kétszer talán. De nem újra és újra.

– Ha muszáj volna, meg tudnád tenni.

– Eva. Te is tudod, én is tudom. Neked nem muszáj.

Fészkelődni kezdtem. Olyan közel voltál hozzám; melegem volt és a két könyököd között úgy éreztem magam, mint egy kalitkában.

– Ezt már egyszer…

– Nem sűrűn. Az útikönyveid hihetetlenül sikeresek. Felfogadhatnál egy pár főiskolást, hogy ők vacakoljanak a népszállókkal, amit most te magad csinálsz. Már most is ők végzik a kutatómunka nagyját, nem?

Bosszús lettem; ezen egyszer már átrágtam magam.

– Ha nem nézek a körmükre, becsapnak. Azt mondják, ellenőrizték, még mindig jó a besorolás, én csak ne aggódjak, aki meg nem hiszi, járjon utána. Aztán később kiderül, hogy valamelyik panzió gazdát cserélt, és most ellepik a tetvek, vagy egyszerűen új helyre költözött. Panaszkodnak nekem az országjáró bringások, hogy több száz mérföldet letekertek, aztán a jól megérdemelt ágy helyett egy biztosítót találtak. Dúlnak-fúlnak, és teljes joggal. És ha a főnökasszony nem figyeli őket árgus szemekkel, némelyik diák még képes, és jutalékot szed. Pedig az IMÁSZ legfőbb tőkéje a jó hírneve…

– Valakire rábízhatnád a szúrópróbaszerű ellenőrzéseket is. Tehát holnap azért mész Madridba, mert el akarsz menni. Nincs is ebben semmi rettenetes, csak én nem mennék el, mert nem tudnék. Tudod te azt, hogy amikor nem vagy itt, folyton csak rád gondolok? Minden órában arra gondolok, hogy mit ehetsz, kikkel találkozhatsz…

– De hát én is rád gondolok!

Erre te elnevetted magad, megnyerően kacarásztál; nem akartál veszekedést. Elengedtél, és a hátadra fordultál.

– Egy nagy lószart, Eva. Te arra gondolsz, hogy a sarki falafeles bódé vajon megéri-e a következő frissítést, meg hogy hogyan is kéne leírni az ég színét. Ez rendben is van. Ebben az esetben viszont te biztos másként érzel irántam, mint ahogy én teirántad. Csak erre akartam kilyukadni.

– Te tényleg komolyan azt állítod, hogy én nem szeretlek annyira?

– Nem ugyanúgy szeretsz. Ennek semmi köze a fokozatokhoz. Te valamit… kispórolsz belőle – keresgélted a szavakat. – Lehet, hogy ezt irigylem tőled. Olyan ez, mintha lenne egy tartalék benzintankod vagy ilyesmi. Kiteszed innen a lábad, és máris beindul ez a másik energiaforrás. Addig-addig pepecselsz Európában vagy Malajziában, amíg végül kimerül, és akkor hazajössz.

Pedig igazság szerint, amiről beszéltél, az a Franklin előtti önmagamhoz állt közelebb. Valamikor egy hatékony kis készülék voltam, mint azok az úti fogkefék, amelyeket egy dobozba lehet behajtogatni. Tudom én, hogy hajlamos vagy túlromantizálni azokat az időket, bár a kezdeti időkben különösen be volt sózva a fenekem. Igazából még gyerek voltam. Először akkor támadt az az ötletem, hogy megcsinálom az Imádság Szárnyait, amikor első önálló európai utam felénél tartottam, amelyre alig valamicske készpénzt vittem magammal. Ez a bohém útikönyv-koncepció céltudatossá tett a máskülönben egy hosszas kávézássá szétfolyó utazgatás közepette, és attól fogva mindenhová egy viharvert jegyzetfüzettel jártam, abba vezettem az egyágyas szobák árát, hogy van-e bennük meleg víz, hogy beszél-e valamennyit angolul a személyzet, meg hogy nincs-e eldugulva a vécé.

Most, hogy az IMÁSZ-nak már annyi konkurenciája van, hajlamosak vagyunk elfelejteni, hogy a világvándorok a hatvanas évek közepén voltaképpen a The Blue Guide-nak voltak kiszolgáltatva, amelynek célközönsége a középkorú középosztálybeliek voltak. Amikor 1966-ban a Nyugat-Európa az Imádság Szárnyán első kiadását szinte egyik napról a másikra újra kellett nyomni, már éreztem, hogy ebből még lehet valami. Szívesen tüntetem föl magam rafináltnak, de mindketten tudjuk, hogy szerencsém volt. A hátizsákos őrületet nem láthattam előre, és amatőr demográfusnak sem voltam elég jó ahhoz, hogy szándékosan húzzak hasznot abból a rengeteg, egyszerre nagykorúvá váló, nyughatatlan baby boomosból, akik egy virágzó korszakban mind apuci pénzecskéjén élősködtek, de akik egytől egyig optimisták voltak a tekintetben, hogy pár száz dollárból majd milyen messzire eljutnak Olaszországban, és akiknek életbevágó szüksége volt minden tanácsra arra vonatkozóan, hogy miként lehet a lehető legjobban elnyújtani azt az utazást, amelyre apuka egyáltalán nem is igen akarta őket elengedni. Én zömében úgy érveltem, hogy az utánam következő felfedező ugyanúgy be lesz gyulladva, ahogy én is be voltam, ugyanúgy fog idegeskedni amiatt, hogy esetleg átverik, ahogy néha engem is átvertek, és ha hajlandó is vagyok ételmérgezést kapni, az is csak azért van, hogy legalább a mi újdonsült vándorunk ne öklendezéssel töltse az első tengerentúli felvillanyozó éjszakáját. Szó sincs róla, hogy jótékonykodni akartam volna, pusztán olyan útikönyvet írtam, amilyet én is szerettem volna használni.

Erre te a szemedet forgatod. Avíttas eszmék, és talán törvényszerű is, hogy később éppen azok a dolgok irritálják a legjobban az embert a másikban, amelyek eleinte vonzóvá tették őt a számára. Nézd el nekem.

Tudod, hogy mindig attól rettegtem, hogy én is úgy végzem, mint az anyám. Fura, hogy Giles és én csak harminc-egynéhány évesen tanultuk meg az agorafóbiás kifejezést, és engem mindig meghökkentett a szigorú definíciója, amit többször is megnéztem a szótárban: „nyitott tértől vagy közterülettől való félelem”. Amennyire meg tudtam ítélni, ez a leírás nem egészen fedte az ő panaszait. Anyám nem a futballstadionoktól félt, hanem attól, hogy kitegye a lábát a házból, és nekem az volt az érzésem, hogy a zárt terektől ugyanúgy pánikba esik, mint a nyitottaktól, feltéve, hogy az a bizonyos zárt tér történetesen nem éppen a Wisconsin állambeli Racine-ben található, az Enderby Avenue 137. szám alatt. Csakhogy erre talán nem is létezik külön szó (Enderbyfilia?), és amikor azt mondom az anyámról, hogy agorafóbiás, az emberek legalább mintha felfognák, hogy miért rendel mindent házhoz.

Jézus, micsoda irónia, hallottam többször is, mintsem meg tudnám számolni. Te meg annyifelé jártál? Az emberek élvezik a látszólagos ellentétek szimmetriáját.

De hadd legyek őszinte. Nagyon is hasonlítok az anyámra. Talán azért van így, mert gyerekkoromban folyvást olyan megbízatásokat teljesítettem, amelyekhez még túl fiatal voltam, és amelyek ilyesformán elbátortalanítottak; nyolcéves voltam, amikor elküldtek, hogy keressek új tömítéseket a konyhai mosogatóhoz. Azzal, hogy anyám ilyen fiatalon a lóti-futijává kényszerített, bennem is sikerült reprodukálnia ugyanazt a külvilággal való jelentéktelen kommunikációk miatti aránytalan szorongást, amit harminckét évesen ő maga is érzett.

Ezzel szemben egyetlen olyan külföldi utamra sem tudok visszaemlékezni, amelyet igazán akartam volna, amelytől valamiképpen ne rettegtem volna, ne akartam volna kétségbeesetten megúszni. Újra és újra az ellenem összeesküvő korábbi kötelezettségek löktek ki az ajtón: a megvásárolt jegyek, a megrendelt taxi, a rengeteg visszaigazolt szállásfoglalás, és hogy egy kissé még inkább magam alatt vágjam a fát, a barátaim körében örökké hatalmas reklámot csaptam az utazásaimnak, még a látványos búcsúzkodások előtt. Már a gépen voltam, de még ott is boldogan beleegyeztem volna, hogy a széles géptörzs az örökkévalóságig belefúródjon a sztratoszférába. A leszállás maga volt a pokol, az első éjjeli szállásra odatalálni maga volt a pokol, habár maga a szusszanásnyi pihenő – az Enderby Avenue ad hoc utánzata – gyönyörűséges volt. A végén már szinte hiányzott az egyre szaporábban jelentkező rémületeknek ez a láncolata, amelyeknek csúcspontjaként szédülten ájultam hívogató matracomra. Világéletemben úgy kellett rávenni magam, hogy bizonyos dolgokat megtegyek. Egyáltalán nem azért utaztam Madridba, Franklin, mert kedvem szottyant egy kis paellára, az a sok tanulmányút meg, amelyekről azt képzelted, arra használom őket, hogy lerázzam magamról az otthoni nyugalom gúzsba kötő béklyóját, valójában mind egy-egy kesztyű volt, amit azért dobtam le, hogy aztán arra kényszerítsem magam, hogy felvegyem őket. Ha néha örömmel is voltam távol, sohasem távoztam örömmel.

Ez az idegenkedés azonban az évek során valamelyest csillapodott, és a puszta kellemetlenség leküzdése már nem annyira nagy szám. Mire hozzászoktam, hogy felnőjek a saját kihívásaimhoz – annak folytonos bizonygatásához, hogy független, hozzáértő, mobilis és felnőtt ember vagyok –, fokozatosan a félelem is az ellenkezőjébe fordult: egy újabb malajziai utazásnál már csak attól rettegtem jobban, hogy otthon kell maradnom.

Tehát nem csupán attól féltem, hogy az anyámmá leszek, hanem hogy egyáltalán anyává leszek. Féltem, hogy szilárdan lehorgonyzott, mozdíthatatlan valaki lesz majd belőlem, aki csak ugródeszkául szolgál egy újabb ifjú kalandor számára, akinek az útjait majd irigyelni fogom, és akinek a jövője örökre horgony nélküli és feltérképezetlen marad. Féltem, hogy olyan – ápolatlan, kissé kövérkés – archetipikus figura válik belőlem, aki az ajtóban állva búcsút int és csókokat dobál, miközben a csomagtartóba tuszkolnak egy hátizsákot; aki az elválás kipufogófüstjének közepette a köténye csücskével törölgeti a szemét; aki magára hagyatottan fordul vissza, hogy ráfordítsa a kulcsot a zárban, aztán elmossa a mosogatóban lévő kevéske edényt, miközben a szoba csendje leszakadt mennyezetként nehezedik rá. Sokkal inkább a magamra maradástól, semmint a távozástól való rettegés alakult ki bennem. Hányszor, de hányszor játszottam el veled, hogy ott hagytalak hajótöröttként a búcsúvacsoránk bagettmorzsái között, én meg rohantam ki a rám várakozó taxihoz. Nem hinném, hogy valaha is elmondtam volna neked, mennyire sajnálom, hogy oly sokszor kellett picit meghalnod a sorozatos dezertálások miatt, meg hogy csak szellemes megjegyzésekben részesítettelek, amikor nem szívesen ugyan, de hangot adtál a nagyon is jogos elhagyatottságérzésednek.

Franklin, én mérhetetlenül rettegtem attól, hogy gyerekünk legyen. Mielőtt teherbe estem, a gyermekneveléssel kapcsolatos vízióimban – esti mese a vigyori fékezőkocsiról, bébipapi kanalazása a petyhüdt szájakba – mintha mindig valaki más szerepelt volna. Nem mertem konfrontálódni egy esetleg kőkeményen zárkózottnak bizonyuló természettel, a saját önzőségemmel és nagyvonalúságom teljes hiányával, önnön neheztelésem sűrű, szurokszerű erejével. Bármennyire izgatott is a lapozás kérdése, gyötrelmesnek tartottam a perspektívát, hogy reménytelenül valaki más történetének a csapdájába szorulok. És szerintem pontosan ez a rettegés lehetett az, amitől bekattantam, ahogy egy sziklaperem is arra csábít, hogy a mélybe ugorjunk róla. Végül is éppen a feladat megoldhatatlansága, annak távolról sem kecsegtető volta bírt rá a dologra.

Eva

2000. december 2.

Drága Franklin!

Befészkeltem magam egy kis chathami kávézóba, ezért írom most ezt kézzel; annak idején mindig ki tudtad silabizálni a szarkalábszerű irkafirkáimat a képeslapokon, hiszen a jóvoltamból borzasztóan sokat gyakorolhattad. A szomszédos asztalnál ülő házaspár éppen arról folytat késhegyig menő vitát, hogy Seminole megyében hogyan kell kérvényezni a levélben történő szavazást – mostanság mintha az egész ország az ilyesfajta aprólékos részletekkel lenne elfoglalva, ugyanis körülöttem mindenkiből ügyrendi tudomka lett. Egyre megy, én úgy sütkérezem a túlfűtöttségükben, akárcsak egy fatüzelésű kályha előtt. Önnön apátiám halálosan dermesztő.

A Bagel Café barátságos hangulatú hely, nem hiszem, hogy a pincérnő bánná, hogy csak egy csésze kávét dajkálok az írótömböm mellett. Chatham is barátságos, autentikus hely – azzal a fajta közép-amerikai fura régiességgel, amelynek színlelésébe a tehetősebb városkák, mint Stockbridge és Lenox rengeteg pénzt ölnek. A vasútállomására még mindig érkeznek vonatok. Fő bevásárlóutcáján a hagyományos üzletek sorakoznak hívogatóan: antikváriumok (teli Loren Estleman regényeivel, amiket te úgy faltál), pékségek megégett szélű korpás muffinokkal, jótékony célú bizományik, egy mozi, amelynek eresztetőjén az áll, hogy mozgóképszínház, talán azon provinciális feltételezésből, hogy így előkelőbb, meg egy italmérés, ahol a Taylor helybelieknek szánt családi palackozású borai mellett a messziről jöttek számára pár üveg meglepően borsos árú kaliforniai zinfandelt is tartanak. Most, hogy a helybeli vállalkozások zöme bezárt, a zilált falucskát az itt házat vett manhattani lakosok tartják életben – ez a nyaralósereg, meg persze a városszéli javítóintézet.

Talán mondanom sem kell, hogy idefelé a kocsiban rajtad gondolkodtam. A változatosság kedvéért megpróbáltam elképzelni azt a férfit, akivel a megismerkedésünk előtt még úgy gondoltam, hogy majd összejövök. A kép kétségtelenül azoknak az utazás közben megismert pasijaimnak az egyvelegéből állt, akikkel mindig cukkoltál engem. Némelyik ábrándos fiúka édes volt, habár valahányszor egy nő azt mondja egy férfira, hogy édes, azzal már be is fellegzett az enyelgésnek.

Ha a tiszavirág-életű arles-i vagy Tel Aviv-i útitársaknak ebből a választékából (bocs – a lúzerekből) egyáltalán bármire is lehet következtetni, akkor nekem az volt megírva, hogy valami egyszálbélű agyas pali mellett kössek ki, akinek szapora anyagcseréje kegyetlen tempóban égeti el a csicseriborsós kotyvalékokat. Hegyes könyök, kiugró ádámcsutka, keskeny csukló. Bősz vegetáriánus. Gyötrődő, korától elidegenült típus, aki Nietzschét olvas, szemüveget hord és megveti az autókat. Elszánt bringás és természetjáró. Hivatásos kívülálló – esetleg keramikus, aki imádja a keményfákat és a füvészkerteket, akinek a fizikai munkából és a verandáról végignézett, hosszan tartó naplementékből álló szerény életre irányuló törekvésére némiképpen rácáfol az a könyörtelen, elfojtott düh, amivel a várakozásainak nem megfelelő vázákat egy olajoshordóba hajítja. Gyengéje a fű; borongós lesz tőle. Visszafogott, ám gyilkos humorérzék; fanyar, kimért nevetés. Hátmasszírozás. Újrafeldolgozás. Szitárzene és flörtölés a buddhizmussal, amit szerencsésen maga mögött tudhat. Vitaminok és cribbage, vízszűrők és francia filmek. Pacifista három gitárral, de tévémentesen, és a gyermekkori szekatúra nyomán a csapatsportok keltette kellemetlen asszociációkkal. Leheletnyi sebezhetőség a halántéknál kezdődő kopaszodás miatt; hátul gyér, sötét lófarok fityeg csutakszerűen. Fakó, sárgászöld, szinte beteges arcszín. Gyengéd, suttogó szex. Nyakában bőrszíjon lógó fura, fából faragott talizmán, amit se meg nem magyaráz, se le nem vesz, még fürdés közben sem. Naplók, melyeket nekem tilos elolvasnom, benne émelyítően bombasztikus újságkivágásokkal, amelyek mind azt illusztrálják, hogy micsoda rettenetes világban élünk. („Borzalmas lelet: A rendőrök különböző férfitestrészekre, köztük egy pár karra és két lábra bukkantak Tokió központi pályaudvarának hat poggyászmegőrző rekeszében. Mind a 2500 pénzbedobós automata átvizsgálásakor a rendőrség egy fekete műanyag szemeteszsákban két farpofát talált.”) A politika fő sodrával szembeni cinizmus mellett szűnni nem akaró ironikus elhatárolódás a népszerű kultúrától. És legfőképpen? Angolul folyékonyan, de bájos akcentussal beszélő külföldi.

Vidéken élnénk – Portugáliában vagy egy kis faluban valahol Közép-Amerikában –, ahol följebb az úton egy gazdaságban nyers tejet, frissen köpült édes vajat és kövér, magokkal teli tököt kapni. A kőházunk roskadozna a kúszónövények alatt, az ablakládákban vörös muskátli virítana, mi meg szívós rozskenyereket és répás brownie-kat sütnénk a falusi szomszédoknak. Fantázia szülte partnerem túlképzett ember lévén itt is tovább turkálna idillünk talajában a saját elégedetlensége magvai után kutatva. És minthogy a természet kincsei veszik körül, kicsinyesen gyűlölködő aszkéta válik belőle.

Nem kuncogsz még? Mert aztán jöttél te. Egy nagydarab, közönséges húszabáló hirtelenszőke hajjal és pirospozsgás bőrrel, amely azonnal leég a tengerparton. Egy bélpoklos. Aki teli szájjal, lármásan hahotázik; egy favicceket mesélő férfi. Hot dogok – nem ám afféle East 86th Street-i bratwurst, hanem az a disznóbélbe töltött, rémes rózsaszínű, szaftos, zsíros izé. Baseball. Repisapkák. Szóviccek és kasszasikerű filmek, csapvíz magában és hatos pakk sörök. Rettenthetetlenül bizakodó fogyasztó, aki csak azért olvassa el a címkéket, hogy biztos legyen benne, a termékben bőven van adalékanyag. A nyílt utak furgonimádó rajongója, aki szerint a kerékpár a balfaszoknak való. Keményen kefél és csúnyán beszél; titokban, ámbátor minden mentegetőzéstől mentesen kedveli a pornót. Krimik, thrillerek és science fiction; National Geographic-előfizetés. Grillezések július negyedikén és vég nélkül hangoztatott, feltett szándék, hogy golfozni kezd. Tobzódás minden néven nevezendő pocsék ropogtatnivalóban: chipsek. Rudacskák. Sajtos ropik. Karikák – te csak nevetsz, de én meg nem enném őket –, bármi, ami sokkal inkább hasonlít csomagolóanyagra, mint ennivalóra, és legalább hatlépésnyi távolságra van mindenféle farmtól. Bruce Springsteen korai albumai, teljes hangerővel, a teherautó ablaka letekerve, a hajad röpköd a szélben. Hangosan énekelsz, hamisan – hogy lehet az, hogy egy ilyen botfülűbe habarodtam bele? Beach Boys. Elvis – soha nem szakadtál el a gyökereidtől, ugye, imádtad a jó öreg rock and rollt. Bombaszt. Bár volt köztük emészthetetlen is; emlékszem, nagyon csípted a Pearl Jamet, méghozzá éppen akkoriban, amikor Kevin már ejtette őket… (bocs). Mindegy, csak lármás legyen; az én kedvenceimre, Elgarra meg Leo Kottke-ra már nem jutott időd, bár Aaron Copelanddel azért kivételt tettél. A Tanglewoodban vadul dörgölted a szemed, mintha csak valami szúnyogot akartál volna elhessegetni, és közben azt remélted, nem veszem észre, hogy a Quiet City ríkatott meg. Meg a szokványos, magától értetődő örömök: a bronxi állat- és füvészkert, a Coney Island-i hullámvasút, a Staten Island-i komp, az Empire State Building. Rajtad kívül még egyetlen New York-ival sem találkoztam, aki a komppal tényleg kiment volna a Szabadság-szoborhoz. Amikor egyszer magaddal cipeltél, a hajón mi voltunk az egyetlen turisták, akik angolul beszéltek. Valóságábrázoló művészet – Edward Hopper. És uramisten, Franklin, egy republikánus. Aki az erős védelemben hisz, máskülönben viszont a kis kormányban és az alacsony adókban. Fizikailag is annyira meglepő voltál – lévén te magad is egy erős bástya. Volt idő, amikor amiatt aggódtál, hogy túlsúlyosnak tartalak, hogy akkora feneket kerítek a súlyodnak, holott beálltál a teljesen normális 165–170 fontra, de közben folyton azokkal az ötfontnyi cheddar-sajtos mifenékkel küzdöttél, amik aztán úszógumiként rakódtak a derekad köré. Az én szememben mégis olyan hatalmas voltál. Olyan erős és tömör, olyan széles, olyan vastag, semmi sem volt benned a fantáziaképeim finom csuklójú pasijaiból. Akárcsak egy tölgyfa, aminek nekitámaszthatom a párnámat, hogy olvassak; reggelente meg bevackolódhattam az ágaid hajlatába. Milyen szerencsések is vagyunk, hiszen megadatott nekünk, amiről azt hisszük, hogy kell nekünk! Hogy belefáradtam volna abba a sok ostoba fazékba meg fura diétába, és hogy én mennyire ki nem állhatom a szitár nyekergését!

Ám a legnagyobb meglepetés mégiscsak az volt, hogy egy amerikaihoz mentem feleségül. És nem ám valami ilyen-olyan amerikaihoz, olyasvalakihez, aki történetesen amerikai. Nem, te legalább annyira a szabad akaratodból voltál amerikai, mint a születésednél fogva. Valójában egy hazafi voltál. Még soha nem találkoztam addig ilyennel. Suttyókkal igen. Vaksi, világot sohasem látott, tudatlan emberekkel, akik azt gondolták, hogy az Egyesült Államokból áll az egész világ, tehát bármit szólni ellene olyan, mintha valaki az univerzumot vagy a levegőt szólná le. Velük ellentétben te jártál egy-két helyen – Mexikóban, egy katasztrofális olaszországi úton egy nővel, aki rengeteg minden mellett a paradicsomra is allergiás volt –, és utána döntöttél úgy, hogy szereted a saját hazádat. Nem is, hanem hogy imádod a hazádat, a gördülékenységét és a hatékonyságát, a gyakorlatiasságát, a nyílt, szerény akcentusait meg a hangsúlyos őszinteségét. Azt mondanám – és ezt is mondtam –, hogy te az USA egy archaikus változatába voltál szerelmes, egy olyan Amerikába, amely már rég a múlté, vagy amely sohasem létezett; hogy te egy eszmébe voltál szerelmes. Te meg erre azt mondanád – azt is mondtad –, hogy ez az eszme Amerika szerves része, és ez több, mint amit a legtöbb ország elmondhat magáról, amelyek javarészt csak civakodással teli múltat és térképen meghúzott határvonalakat tudhatnak magukénak. És ez egy nagyon is szép, gyönyörű eszme, mondtad, és rámutattál – és ezt én is elismertem –, hogy egy olyan ország, amelynek mindenekfelett az a célja, hogy megőrizze állampolgárainak azon képességét, hogy többé-kevésbé azt tegyék, amit akarnak, egy ilyen ország pontosan az a hely, amely a hozzám hasonlókat szükségszerűen rabul ejti. Mégsem így történt, vetném ellene, mire te azzal vágnál vissza, hogy máshol se lett volna jobb, és ezzel be is fejeznénk.

Valóban kiábrándult lettem. Mégis szeretném neked megköszönni, hogy megismertettél a saját országommal. Hát nem így ismerkedtünk meg? Az IMÁSZ-nál úgy döntöttünk, hogy a Mother Jonesban meg a Rolling Stone-ban fogunk hirdetni, és amikor én elbizonytalanodtam, hogy milyen fényképekre is van szükségünk, a Young & Rubicam téged küldött oda. Flanelingben, poros farmerban és megtévesztő pimaszsággal jelentél meg az irodámban. Nagyon nehezemre esett profinak mutatkozni, mert a vállad folyton elterelte a figyelmemet. Legyen Franciaország, indítványoztam. A Rajna völgye. De aztán máris a költségek miatt kezdtem cidrizni – téged oda átküldeni, kistafírozni. Te meg csak nevettél. Ne nevettesse ki magát, söpörted félre a javaslatot. Én Pennsylvaniában megtalálom magának a Rajna völgyét. És úgy is lett.

Addig mindig olyan helynek tekintettem az Egyesült Államokat, ahonnan egyszer majd el kell mennem. De miután te szemtelen módon randevút adtál nekem – egy cégvezetőnek, akivel üzleti kapcsolatban álltál –, addig mesterkedtél, amíg beismertem, hogy ha bárhol másutt születtem volna, az első utam valószínűleg nyílegyenesen az Amerikai Egyesült Államokba vezetett volna: akármit is gondoltam addig róla, ez az a hely, ahonnan a hangadók a szálakat mozgatják a háttérből, ahol a filmeket készítik, ahol a Coca-Colát árulják, és ahol a Star Trek már ott tart, hogy Java játék is van belőle; ahol a dolgok megtörténnek, olyan ország, amelyhez az embernek muszáj valahogy viszonyulnia, még ha ellenséges is ez a viszonyulás; olyan ország, ahol az ember vagy megszokik, vagy megszökik – mindent lehet vele, csak mellőzni nem. Az ország, amely odatolakodik az összes többi ország képébe, amely nálad is tiszteletét teszi, szinte bárhol légy is a bolygón, akár tetszik neked, akár nem. Jól van, jól van, tiltakoztam. Oké. Akkor majd én teszem tiszteletemet.

Úgy is lett. Emlékszel, hogy eleinte folyton csak hüledeztél mindenen? Hogy még életemben nem voltam baseballmeccsen. Vagy a Yellowstone Parkban. Vagy a Grand Canyonnál. Gúnyos megjegyzéseket tettem rá, de még soha életemben nem kóstoltam a McDonald’s forró almás pitéjét. (Bevallom, ízlett.) Egy napon, jegyezted meg, majd nem lesznek McDonald’s éttermek. Csak mert rengeteg van belőlük, még nem jelenti azt, hogy a forró almás pitéjük nem kitűnő, hogy nem vagyunk kiváltságosak, amiért olyan korban élhetünk, amikor darabját 99 centért kapni. Ez volt az egyik kedvenc témád: hogy a bőség, az ismétlődés, a népszerűség nem feltétlenül értékteleníti el a dolgokat, meg hogy maga az idő tesz mindent ritkasággá. Imádtad ízlelgetni a jelen időt, és mindenki másnál, akit csak ismertem, jobban tudatában voltál annak, hogy annak minden egyes porcikája tünékeny.

És ebből a perspektívából szemlélted az országodat is: hogy nem örökkévaló. Hogy természetesen egy birodalom, de emiatt nincs mit szégyenkezni. Az egész történelem tele van birodalmakkal, és az Egyesült Államok messze-messze a leghatalmasabb, leggazdagabb és legtisztességesebb birodalom, amely valaha is uralta a földet. Bukása elkerülhetetlen. A birodalmak mindig is összeomlottak. De nekünk szerencsénk van, mondtad. Mi a leglenyűgözőbb társadalmi kísérletben vehetünk részt, amivel valaha is megpróbálkoztak. Persze, hogy tökéletlen, tennéd még hozzá ugyanolyan sietősen, ahogyan Kevin születése előtt én is megállapítottam, hogy egyes gyerekekkel persze, hogy akadnak gondok. De azt is mondtad, hogy ha az USA még a te életedben elbukna vagy eltűnne a süllyesztőben, gazdaságilag összeomlana, lerohanná egy agresszor vagy belülről züllene szét, akkor te sírva fakadnál.

Meggyőződésem, hogy így is lenne. De akkoriban, amikor a Smithsonianbe cipeltél magaddal, amikor azzal szekáltál, hogy soroljam fel időrendi sorrendben az elnököket, vagy amikor a Haymarket téri lázadás okairól faggattál, néha úgy éreztem, hogy igazából nem is az országgal ismerkedem. Hanem a te országoddal. Azzal, amit magadnak építettél föl, ahogy a gyerekek építenek rönkházat fagylaltos pálcikákból. Igazán elragadó reprodukció volt. Még most is, ha megpillantom az alkotmány preambulumának valamelyik töredékét, mi, az Egyesült Államok népe…, a hátamon is feláll a szőr. Mert a te hangodat hallom. A függetlenségi nyilatkozat, magától értetődőnek tartjuk azokat az igazságokat – a te hangodon.

Az irónia. Rólad meg az iróniáról gondolkodtam. Mindig felpaprikázódtál, amikor az átruccanó európai barátaim azzal intézték el a honfitársainkat, hogy nincs bennük semmi irónia. Pedig (ironikus módon) az USA-ban a huszadik század vége felé nagyon is elharapózott az irónia, szinte már fájt. Én igazándiból már rosszul voltam tőle, habár ezt csak azután vettem észre, hogy megismerkedtünk. A nyolcvanas évek előrehaladtával minden csupa retró lett, mindent elborított a talmi csillogás, amolyan elidegenedést lehetett átélni abban a rengeteg bisztróban, amelyek a krómozott bárszékekkel meg a túlméretezett szorbetadagokkal az ötvenes éveket idézték. Az irónia azt jelenti, hogy valami egyszerre van is meg nincs is. Az iróniában van egyfajta keresett felületesség, valaminek a tagadása. Voltak olyan barátaink, akiknek a lakása csupa-csupa keserű gúnnyal teli giccsel volt felcicomázva – néger babákkal meg a húszas évekből való, bekeretezett Kellogg’s kukoricapehely-reklámokkal („Nézd, hogy tűnnek el egymás után a tálak!”) –, akiknek semmi olyasmijük nem volt, ami ne lett volna vicces.

Te nem így éltél. Ó, hogy valakinek nincs érzéke az iróniára, az állítólag azt jelenti, hogy fogalma sincs róla, milyen – félnótásnak lenni – humorérzék nélkül élni. Márpedig te aztán tudtad. Ha nem is nagyon, de udvariasságból azért nevettél azon a lámpást tartó fekete öntöttvas figurán, amit Belmont szerzett a kandallójukra. Értetted a tréfát. Csak éppenséggel nem tartottad annyira viccesnek, és a saját életedben is olyan tárgyakkal akartad körülvenni magad, amelyek nem egyszerűen nevetségesek, hanem igazán szépen. Amilyen értelmes vagy, te szántszándékkal, nem pedig a természetednél fogva voltál őszinte, belső parancsra amerikai, és ezt az utolsó cseppig ki is élvezted. Vajon az is naivitásnak számít, ha valaki szándékosan naiv? Te eljártál piknikezni. Te a szabadságod alatt konvencionális módon nemzeti emlékhelyekre látogattál el. A Mets meccsein torkod szakadtából énekelted azon a te hamis hangodon, hogy A szabadsá-ág országa és a bátrak hona felett!, de sohasem önelégülten vigyorogva. Te azt állítottad, hogy az Egyesült Államok a létező világok legjobbika. Olyan ország, amelynek jóléte példa nélküli, ahol gyakorlatilag mindenkinek jut elegendő ennivaló; olyan ország, amely az igazságra törekszik, és amely csaknem mindenfajta szórakozási és sportolási lehetőséget kínál, ahol mindenféle vallás, etnikum, foglalkozás és politikai hovatartozás megtalálható, amely tájakban, flórában, faunában és időjárási viszonyokban rendkívül gazdag. Ha ebben az országban nem lehetséges szép, tartalmas és gazdag életet élni egy gyönyörű feleség és egy egészséges, szépen cseperedő kisfiú oldalán, akkor sehol sem. És még ma is úgy vélem, hogy talán igazad is van. De az is lehet, hogy sehol sem lehetséges.

Este 9 (újra otthon)

A pincérnő béketűrő volt, csak záróra lett a Bagel Caféban. És lehet, hogy a kinyomtatott szöveg személytelen, de könnyebben olvasható. Ha már itt tartunk, félek, hogy azt az egész kézzel írott passzust csak úgy felületesen átfutottad. Félek, hogy amint az elején megpillantottad a szót, hogy Chatham, már képtelen voltál másra gondolni, és hogy most az egyszer a legkevésbé sem érdekeltek az Egyesült Államokkal kapcsolatos érzéseim. Chatham. Eljárok Chathambe?

El bizony. Minden adandó alkalommal. Szerencsére ezek az én kétheti kiruccanásaim a Claveracki Fiatalkorúak Javítóintézetébe a látogatási idő miatt olyan szűk keretek közé vannak szorítva, hogy nem tehetem meg, hogy egy órával később indulok vagy egy másik napon utazom. Pontban 11.30-kor indulok, mivel ez a hónap első szombatja, és közvetlenül a második ebédturnus után, 2.00-kor kell megérkeznem. Nem hagyok magamnak időt arra, hogy hosszasan elmerengjek azon, mennyire félek a látogatástól vagy – ami kevésbé hihető – mennyire várom azt. Megyek, és kész.

Most meglepődtél. Pedig nem kéne. Ő mégiscsak az én fiam, egy anyának pedig kutya kötelessége meglátogatni a börtönben lévő fiát. Vég nélkül lehetne sorolni az anyai hiányosságaimat, de a szabályokat világéletemben betartottam. Ha más nem is, az egyik ilyen kudarcom az volt, hogy betű szerint betartottam a szülők íratlan törvényét. Ez a tárgyaláson bukott ki – a polgári perben. Megdöbbentett, hogy elméletben milyen egyenes tartásúnak látszom. Vince Mancini, Mary ügyvédje a bíróság előtt azzal vádolt, hogy csak azért látogatom olyan kötelességtudóan a saját tárgyalása idejére előzetesben tartott fiamat, mert attól félek, hogy majd szülői gondatlanság miatt fognak beperelni. Szerepet játszom, állította, színlelek. Persze a jogtudománnyal az a baj, hogy a finomságokkal nem tud mit kezdeni. Mancini sántikált valamiben. Lehet, hogy tényleg volt valami színpadiasság ezekben a látogatásokban. Viszont akkor sem maradtak el, amikor már senki sem figyelt oda, ugyanis ha valakinek be szeretném bizonyítani, hogy jó anya vagyok, akkor az sajnálatos módon történetesen én magam vagyok.