Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anton Csehov

VÁNYA BÁCSI
JELENETEK A FALUSI ÉLETBŐL
NÉGY FELVONÁSBAN

fordította:
Jób Dániel

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-338-9 EPUB
ISBN 978-963-678-339-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Дядя Ваня

első kiadás: 1897.
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Архип Иванович Куинджи (1841 – 1910) Nyírfaliget
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

ALEKSZANDR VLAGYIMIROVICS SZEREBRJAKOV, nyugalmazott egyetemi tanár

JELENA ANDREJEVNA, a felesége, 27 éves

SZOFIJA ALEKSZANDROVNA (Szonja), a tanár leánya első házasságából

özv. MARIJA VASZILJEVNA VOJNYICKAJA, a tanár első feleségének anyja

IVAN PETROVICS VOJNYICKIJ, az özvegyasszony fia

MIHAIL LVOVICS ASZTROV, orvos

ILJA ILJICS TELEGIN, elszegényedett földesúr

MARINA, öreg dada

LVOVICS MIHÁLY, orvos

Munkás

(Történik: Szerebrjakov birtokán)

ELSŐ FELVONÁS

(Kert. A ház egyik oldala, terasszal. .4 fasorban, az öreg nyárfa alatt, teára terített úsztál. Padok, székek. Az egyik pádon gitár. Közel az asztalhoz hintaszék. Délután kettő és három között. Borús idő.)

Marina: (Lassú mozgású, törődött öregasszony, a szamovár előtt ül és harisnyát köt.)

Asztrov: (Föl-alá járkál)

Marina: (Egy pohárba teát önt.)
Atyuska, idd meg.

Asztrov: (Kelletlenül elveszi a poharat.)
Nincs sok kedvem hozzá.

Marina:
Inkább egy kis pálinkát?

Asztrov:
Köszönöm. Azt nem szabad ám mindig! Meg aztán úgyis olyan nagy a hőség. (Szünet.) Dada, mióta ismerjük mi egymást?

Marina:
Hogy mióta? (Gondolkozik.) Istenein, olyan rossz már a fejem. Akkor telepedtél le itt a környékünkön... mikor is csak?... Vera Petrovna, Szonyecska anyja még élt. Két télen járogattál hozzá. Hát úgy... vagy tizenegy éve. (Gondolkozik.) Tán annál is több még.

Asztrov:
Nagyon megváltoztam azóta?

Marina:
Nagyon. Akkor szép szál legény voltál, fia tál voltál, szép voltál, most megöregedtél Szebb voltál. Meg aztán, ha meg nem haragszol, iszol.

Asztrov:
Igaz. Tíz esztendő! Megváltozik az ember. Tudom is, hogy mitől, dada. Agyondolgoztam magam. Kora hajnaltól késő éjszakáig talpon, aztán néha éjszaka is kiráncigálják ám az embert az ágyból. Nem volt egyetlenegy szabad percem, mióta csak ismerjük egymást, dada. Hát hogyne öregedne meg az ember? Unalmas, buta, szennyes az élet már magában is. Lehúz, hínár. Hát még, csupa különc közt élni, mind különc, mind bolond, mind, mind. Múlik az idő, két év, három év, egyszer csak, észre se veszed, magad is az vagy, különc. Ezt nem lehet ám elkerülni, ezt a sorsot. (Megpödri hosszú bajuszát.) Idenézz, milyen hosszú lett a bajuszom. Buta bajusz. Dada, én is... belőlem is az lett, különc. Hálistennek, nem hülyültem el még egészen. Az eszem még ép, de az érzékeim eltompultak. Nem kell semmi. Nem akarok semmit. Nem szeretek senkit. Talán te vagy az egyetlen. (Megcsókolja a fejét.) Épp ilyen volt az én dadám is.

Marina:
Nem ennél valamit?

Asztrov:
Köszönöm. Nagyböjt harmadik hetében áthívattak Malickojéba. Járvány volt, tífusz. A kunyhókban szanaszét csak úgy hevert a sok nép... piszok, bűz, füst... egyszobában borjak, betegek, malacok összevissza. Egész áldott nap szakadatlan dolgoztam, le se ülhettem, egy szemet nem ettem, mikor hazaértem, akkor se hagytak békén, a vasútról behozták a váltóőrt. Lefektetem az asztalra, hogy majd megoperálom, de ő se szól, se beszél, egyszer csak meghal, alighogy elaltatom. Semmi okom nem volt rá, elérzékenyedtem, elkezdett a lelkiismeretem furdalni, mintha csak szántszándékkal öltem volna meg a szerencsétlent. Leültem, így, eltakartam a szememet, így, és arra gondoltam, hogy majd száz vagy kétszáz év múlva, akik élnek s akiknek útját egyengetjük, hogy vajon hálásak lesznek-e? Vajon eszükbe jutunk-e nekik? gondolnak-e ránk? Ne hidd, dada, nem gondolnak ránk.

Marina:
Az emberek nem. De majd az Isten.

Asztrov:
Dada, ezt szépen mondtad, köszönöm.

(Vojnyickij belép.)

Vojnyickij: (A házból bejön. Reggeli után lepihent s most kissé gyűrött. Leül a padra, igazítgatja finom nyakkendőjét.)
Bizony. (Szünet.) Bizony.

Asztrov:
Kialudtad magad?

Vojnyickij: De még hogy! Nagyszerűen. (Ásít.) Mióta itt vannak ezek, a tanár, meg a felesége, felfordult az egész életünk. Nappal alszom, nyalánkságokat reggelizek, ebédre bort iszom… nincs rendjén! Azelőtt nem volt egy szabad percünk, úgy dolgoztunk, Szonja, meg én, hogy csak úgy ropogott, most meg Szonja egyedül dolgozik, én csak eszem, iszom, alszom. Rossz vége lesz!

Marina:
Micsoda rendetlenség! Tizenkettő is megvan, mikor a tanár úr fölkel. De a szamovár már reggel óta sustorog és csak várja-várja őt. Máskor tizenkettőkor ebéd, ahogy rendes embereknél szokás, most meg hatkor este. Éjjel aztán ír, meg olvas, hirtelen kettőkor megszólal a csengő. Uramisten, mi az? Teát! A tanár úr teázni akar. Az embereket föl kell verni, vizet odatenni... szép kis rend ez! Mondhatom!

Asztrov:
Soká maradnak?

Vojnyickij: (Füttyent.)
Száz évig. A tanár úr kijelentette, hogy megtelepszik itt.

Marina:
Teszem, hát most is. Két órája áll itt a szamovár, ők meg elmentek sétálni.

Vojnyickij:
Már jönnek, itt vannak... ne izgasd magad hiába. (Hangok.)

(A kert mélyéről, sétájukat befejezve, Szerebrjakov,
Jelena Andrejevna, Szonja és Telegin jönnek.)

Szerebrjakov:
Szép, igazán szép... Ez aztán kilátás!

Telegin:
Kegyelmes uram, gyönyörű.

Szonja:
Apa, ha akarod, holnap kikocsizunk az erdészhez.

Vojnyickij:
Hölgyek, urak, teázni!

Szerebrjakov:
Gyermekeim, küldjétek be a dolgozószobámba a teát. Legyetek olyan jók. Még egyet mást el kell ma végeznem.

Szonja:
Bizonyos, hogy jól éreznéd ott magad, az erdésznél.

(Jelena Andrejevna, Szerebrjakov és Szonja bemennek a házba.
Telegin odamegy az asztalhoz, leül Marina mellé.)

Vojnyickij:
Meleg van, rekkenő hőség, de a mi nagy tudósunk felsőkabátban van és sárcipőt húzott, meg kesztyűt és ernyőt hord.

Asztrov:
Vigyáz magára.

Vojnyickij:
És az. asszony, milyen szép! Milyen szép! Nem is láttam még ilyen szépet.

Telegin:
Marina Tyimofejevna, nekem az mindegy, akár a mezőn kocsizom, akár az árnyas kertben sétálok, vagy csak ezt az asztalt, ha nézem, én kimondhatatlanul boldog vagyok. Remek az idő, a madarak dalolnak, itt mindenki szereti egymást, mit akarsz még?! (Elveszi a poharat.) Legalázatosabban köszönöm.

Vojnyickij: (Rajongva.)
A szeme... Gyönyörű teremtés!

Asztrov:
Petrovics Iván, hát mesélj már valamit.

Vojnyickij:
(Lustán.) Mit? Ugyan mit?

Asztrov:
Nincs semmi újság?

Vojnyickij:
Semmi. Semmise változott. Én is... velem se történt semmi. Az vagyok, aki voltam, tán egy kicsit megromlottam, ellustultam, lopom a napot, csak dörmögök-morgok, vén medve lettem. A mi öreg varjúnk, „maman”, még most is a nő-emancipációról károg. Féllábbal a sírban még most is az új élet pirkadását várja az ő okos könyveitől.

Asztrov:
És a tanár úr?

Vojnyickij:
És a tanár úr éjjel-nappal a dolgozószobájában ül, ül és ír! Szegény papiros! Inkább az életrajzát írná! Micsoda remek lénia! Bagoly! Ez a tudós férfi a felesége birtokán kénytelen élni, nem futja a bugyellárisából, hogy benn éljen a városban. Örökké azon sopánkodik, hogy milyen szerencsétlen ember, pedig alapjában példátlan szerencséje van. (Idegesen.) Hát hallgass csak ide. Az apja sekrestyés volt, egész egyszerű ember, ő meg tudós hírében áll, katedrát kapott, kegyelmes úr lett, megkapta egy szenátor leányát. Satöbbi. De ez még csak hagyján. A java most jön csak. Ez az ember huszonöt év óta művészetről prédikál és ír és sejtelme sincs arról, hogy mi is a művészet. Huszonöt év óta kérődzik mások gondolatán, realizmusról, naturalizmusról és más marhaságokról. Huszonöt év óta prédikál és ír szakadatlanul arról, amit minden művelt ember réges-régen tud, s ami a buta embert sose fogja érdekelni. Szóval, borsót hány a falra, huszonöt éve! Negyedszázad óta! És micsoda öntelt, hogy megvan elégedve magával. Most nyugdíjba ment és a kutya se ismeri, tökéletes ismeretlenségnek örvend. Szóval huszonöt éve bitorolja valakinek a helyét. Csak legalább ne sétálna itt köztűnk olyan nagyképűen, - győztes hadvezér, félisten!