Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A FORDÍTÓ BEVEZETŐ MEGJEGYZÉSE

STRINDBERG ÖNÉLETÍRÁSA

CORAM POPULO! DE CREATIONE ET SENTENTIA VERA MUNDI

INFERNO

I. A LÁTHATATLANNAK KEZE

II. SZENT LAJOS MEGISMERTET A MEGBOLDOGULT ORFILÁVAL

III. AZ ÖRDÖG MEGKÍSÉRT

IV. A VISSZANYERT PARADICSOM

V. A BŰNBEESÉS ÉS AZ ELVESZETT PARADICSOM

VI. A TISZTÍTÓTŰZ

VII. A POKOL

VIII. BEATRICE

IX. SWEDENBORG

X. KIVONAT EGY ELKÁRHOZOTTNAK A NAPLÓJÁBÓL. 1896. OKTÓBER, NOVEMBER

XI. MEGSZÓLALT VALA AZ ÖRÖKKÉVALÓ

XII. A RÁMSZABADÍTOTT POKOL

XIII. ZARÁNDOKÚT ÉS VEZÉRLÉS

XIV. A MEGVÁLTÓ

XV. SANYARGATTATÁSOK

XVI. HOVÁ VEZET AZ UTUNK?

EPILÓGUS

BIBLIOGRÁFIA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

August Strindberg

INFERNO
EGY LÉLEK FEJLŐDÉSE VII.

fordította:
Mikes Lajos

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-860-1 EPUB
ISBN 978-963-559-861-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Inferno

első kiadás: 1897.
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Bô Yin Râ (1876 – 1943) Labirintus
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FORDÍTÓ
BEVEZETŐ MEGJEGYZÉSE

A nagy önéletírás hetedik kötete, az; Inferno - négy év története Strindberg életéből. Ez a négy év (1894 - 1897) Strindberg utolsó, legnagyobb válságának a korszaka, amely testét-lelkét összeomlással fenyegette.

„Forradalmak lelki életemben, vándorlások a sivatagban, pusztulás… személyes élmények" - így jellemzi maga Strindberg életének ezt a korszakát, az Önéletírás IV. kötetéhez (A szerző) 1909 októberében írt előszavában.

A materializmus mechanista világfelfogásából kiábrándult modern férfilélek megrendülése volt az, ami Strindberget az őrület szélére taszította. Gyötrelmes kételyei, amelyeket egyszer már elintézni vélt, most sokkal nagyobb erővel újjá éledtek, de ezúttal önmagában kereste a szabadulás útját és a megoldást, és négy évi rémes viaskodás után meg is találta. A lelki válság vezeklés volt és a lélek megtisztulásával végződött. A vergődő lélek újra szárnyra kelt és a hit misztikus magasságaiba repült fel. Strindberg költői tehetsége megérlelődött, kibontakozott és négy évi meddőség után páratlan termékenységgel érvényesült teljes erejében.

Strindberg nagy válságának, amelyet a múlt század utolsó évtizedeiben többé-kevésbé átélt, persze a maga módján, minden értékesebb kultúrember, naplószerű őszinteséggel meggyónt, félelmes története az Inferno, amely megadja a kulcsot Strindberg egész sereg kései, nagy - talán legértékesebb költői alkotásához.

Az Memo-t 1897-ben írta Strindberg a svédországi Lundban néhány hónap alatt. Az Epilógus-ban (218. oldal) hivatkozik Strindberg egy kora ifjúságában írt misztériumára, amelyet Olof mester című drámájának a verses kiadásához csatolt. Ezt a rövid misztériumot, amelyben már benne van a magva Strindberg későbbi nagy lelki óvódásainak, maga Strindberg is úgy fogta fel később, mint előjátékát saját nagy lelki tragédiájának, az Inferno-válságnak. A misztériumot ennélfogva szintén lefordítottam, mint az Inferno strindbergi bevezetését.

Budapesten, 1921 szeptember elején.

A fordító

STRINDBERG ÖNÉLETÍRÁSA

EGY LÉLEK FEJLŐDÉSE

Fordította

MIKES LAJOS

A kilenckötetes önéletírásból megjelent eddig az első hét kötet. A hátralevő két kötet is sajtó alatt van már és még az idén megjelenik. A kilenc kötet sorrendje a következő:

I. A CSELÉD FIA (1849-1867)

II. A FORRONGÁS ÉVEI (1867-1872).

III. A VÖRÖS SZOBÁBAN (1872-1875).

IV. A SZERZŐ (1877-1886).

V. VALLOMÁSOK (1875-1888).

VI. EL EGYMÁSTÓL! (1892-1894).

VII. INFERNO (1894-1897).

VIII. LEGENDÁK (1897-1898).

IX. EGYEDÜL (1899-1900).

CORAM POPULO!
DE CREATIONE ET SENTENTIA
VERA MUNDI[1]

MISZTÉRIUM

SZEMÉLYEK

AZ ÖRÖKKÉVALÓ, a láthatatlan

ISTEN, a gonosz szellem, a bitorló, e világ fejedelme

LUCIFER, a fényhozó, a trónjafosztott

ARKANGYALOK

ANGYALOK

ÁDÁM és ÉVA

ELSŐ FELVONÁS
Az égben.
ISTEN és LUCIFER
(mindegyik a maga trónusán ül; körülöttük angyalok)

ISTEN (aggastyán, az arckifejezése rideg, csaknem gonosz; hosszú fehér szakálla van és két apró szarva, mint Michelangelo Mózesének).

LUCIFER (szép és fiatal, Prometheus, Apollo és Krisztus keveréke; arcának színe fehér, világló; a szeme lángol, a fogai fehérek. Feje körül sugárkorona).

ISTEN: Elég a tétlenségből, mely erőnket emészti! Legyen mozgás! Megpróbálok még egyszer teremteni. Ha nem sikerül, vesszek el és süllyedjek alá a névtelen tömegben. Oda nézzetek! Amott lent, a Mars és a Venus között, birodalmam néhány ezer kilométere még parlagon hever. Új világot akarok ott teremteni: a semmiből támadjon és majd egyszer a semmibe térjen vissza megint. A teremtmények, akik ott fognak élni, képzeljék magukat isteneknek, úgy, mint mi, nekünk pedig teljék örömünk abban, hogy elnézzük küzdelmeiket és kérkedésüket. A dőreség világa legyen a neve. Mit szól hozzá Öcsém, Lucifer, aki osztozik velem ennek a birodalomnak a hatalmában, délre a Tejúttól?

LUCIFER: Uram és bátyám, gonosz szíved bajt és romlást kíván. Utálom tervedet.

ISTEN: Mit szólnak javaslatomhoz az angyalok?

AZ ANGYALOK: Legyen meg az Úr akarata!

ISTEN: Úgy legyen, amint mondtam! És jaj azoknak, akik a dőreség világának bolondjait felvilágosítják eredetükről és hivatásukról!

LUCIFER: Jaj azoknak, akik a rosszat jónak és a jót rossznak mondják, akik a sötétségből világosságot és a világosságból sötétséget, a keserűből édeset és az édesből keserűt csinálnak! Az Örökkévalónak bírói széke elé idézlek!

ISTEN: Nincs jobb dolgom, mint hogy erre várjak! Vagy találkozol-e az Örökkévalóval gyakrabban, mint egyszer minden tízszer tízezer esztendőben. amikor erre vetődik?

LUCIFER: Akkor hát megmondom az igazat az embereknek, hogy ármánykodásaidat meghiúsítsam.

ISTEN: Átkozott légy, Lucifer! És a dőreség világában legyen a helyed, hogy lásd gyötrelmeit; és az emberiség nevezzen: a Gonosznak téged!

LUCIFER: Győzni fogsz, mert erős vagy, mint a gonoszság! És az emberiség Istennek fog nevezni téged, aki rágalmazója, Sátánja vagy neki!

ISTEN: Le a lázadóval! Rajta, Mihály, Rafael, Gábor, Uriel! Taszítsátok le őt, Samael, Azarel, Mehazael! Fújjatok. Oriens, Paymon, Egyn, Amaimon!

(A forgószél elragadja Lucifert és a mélybe sodorja.)

MÁSODIK FELVONÁS
A földön.
(ÁDÁM és ÉVA a tudás fája alatt. Majd Lucifer kígyó alakjában)

ÉVA: Ezt a fát még sohase láttam.

ÁDÁM: Ehhez a fához nem szabad nyúlnunk.

ÉVA: Ki mondta ezt?

ÁDÁM: Az Isten 1

LUCIFER (megjelenik): Melyik Isten? Több Isten van!

ÁDÁM: Ki szól itt?

LUCIFER: Én, Lucifer, a fényhozó, aki azt kívánja, hogy boldogok legyetek, és veletek együtt szenved. Nézzétek az új hajnalcsillagot, amely a nap visszatérését hirdeti! Ez az én csillagom, és fölötte tükör van, amelyből az igazság fénye sugárzik vissza. Mikoron pedig beteljesedik az idő, ez a csillag a sivatag pásztorait el fogja vezetni fényével egy jászolhoz, amelyben az én fiam fog megszületni, a világ Megváltója. Mihelyt pedig esztek erről a fáról, tudni fogjátok, mi jó és mi rossz, és megesméritek, hogy az élet bajoskodás és hogy nem vagytok Istenek, hanem hogy a Gonosz vaksággal vert meg benneteket, és hogy létetek csak azért görög le, hogy megnevettesse az Isteneket. Egyetek belőle, és tiétek lesz a megszabadulás ajándoka minden fájdalomtól, a tiétek lesz a halál öröme!

ÉVA: Szeretnék tudni és megszabadulni! Egyél, Ádám!

(Esznek a tiltott gyümölcsből.)

HARMADIK FELVONÁS
Az égben.
ISTEN és URIEL

URIEL: Jaj nekünk, vége az örömünknek.

ISTEN: Mi történt?

URIEL: Lucifer felvilágosította mesterkedésünkről a pornak szülötteit. Tudnak mindent és boldogok.

ISTEN: Boldogok! Jaj nekik!

URIEL: Sőt mi több: megajándékozta őket a szabadsággal, visszatérhetnek tehát a semmibe.

ISTEN: Meghalhatnak! ... Jó! ... De szaporodjanak, mielőtt meghalnak! Legyen szerelem!

NEGYEDIK FELVONÁS
A pokolban

LUCIFER (meg van kötözve): Mióta bevonult a világra a szerelem, az én hatalmam halott. Káin megszabadította Ábelt, de csak miután Ábel utódot nemzett már a húgával. Én meg akarom szabadítani mindannyiukat! - Vizek, tengerek, források, patakok, ti, akik ki tudjátok oltára az élet szikráját, keljetek, lépjetek ki partjaitok közül!

ÖTÖDIK FELVONÁS
Az égben.
ISTEN és URIEL

URIEL: jaj nekünk! Vége az örömünknek!

ISTEN: Mi történt?

URIEL: Lucifer fellázította a vizeket; most emelkednek és megszabadítják a halandókat.

ISTEN: Tudom! De megmentettem a legkevésbé felvilágosultak közül kettőt, akik sohse fogják megtudni a rejtély megoldását. Bárkájuk kikötött már az Araráton, és engesztelő áldozatot mutatnak be.

URIEL: De Lucifer adott nekik egy növényt - szőlőnek nevezik - és ennek a leve meggyógyítja a dőreséget. Egy csöpp bor - és látókká lesznek.

ISTEN: Esztelenek! Nem tudják, hogy növényüket különös erényekkel ruháztam fel: a bolondítás, a kábítás és a felejtés tulajdonságával, hogy ne emlékezzenek vissza arra, amit szemeik láttak.

URIEL: Jaj nekünk! Mit művel odalent a dőre csőcselék?

ISTEN: Tornyot építenek és készülnék az eget megostromolni, Hah, Lucifer megtanította őket kérdezni! Nos, én majd összezavarom a nyelvüket, hogy kérdéseket kérdezzenek és feleleteket ne kapjanak, öcsém, Lucifer, pedig némuljon el!

HATODIK FELVONÁS
Az égben.
ISTEN és URIEL

URIEL: Jaj nekünk! Lucifer elküldte egyetlen fiát, hogy az igazságot hirdesse az embereknek…

ISTEN: Mit mond?

URIEL: Ez a fiú, aki szűztől született, állítólag azért jött, hogy megváltsa az embereket és saját halálával száműzze a világból a halál rémületét.

ISTEN: Mit mondanak az emberek?

URIEL: Némelyek azt mondják, hogy Isten, mások, hogy az ördög.

ISTEN: Mit értenek az ördögön?

URIEL: Lucifert!

ISTEN (haragosan): Sajnálom, hogy megteremtettem a Földön az embert; erősebb lett nálam, és nem tudom immár, mikép kormányozzam a bolondoknak és ostobáknak ezt a sokaságát. Amaimon, Egyn, Paymon, Orions, vegyétek le rólam ezt a terhet; lökjétek a mélybe a földgolyót! Átok a lázadók fejére! És az átkozott bolygó homlokára szegezz bitófát, a bűn, a fenyítés és a szenvedés jeléül.

(EGYN és AMAIMON megjelenik.)

EGYN: Óh, Uram! Kegyetlen akaratodnak és a kimondott igének megvolt a hatása! A Föld rohanva rohan tova pályáján; a hegyek összeomlanak, a vizek elárasztják a szárazföldet; a Föld tengelye az észak jeges éjszakája felé mutat; dögvész, éhínség pusztítja a népeket; a szerelem halálos gyűlöletté változott, a gyermeki tisztelet apa- és anyagyilkossággá. Az emberek azt hiszik, hogy a pokolban vannak, és Te, óh Uram, elvesztetted a trónusodat!

ISTEN: Segítség! Sajnálom, hogy megsajnáltam, amit tettem!

AMAIMON: Már késő! Minden megy a maga útján, mióta felszabadítottad a lekötött erőket…

ISTEN: Sajnálom, hogy lelkem szikráit tisztátalan edényekbe helyeztem, amelyeknek fajtalankodása úgy lealacsonyít engem is, mint ahogy a feleség saját testének a beszennyezésével férjét is beszennyezi.

EGYN (Amaimonhoz): Az öreg félrebeszél!

ISTEN: Tett-erőm kimerül, ha eltávolodnak tőlem; erkölcsi romlottságuk megfertőz; utódaim esztelensége bosszút áll rajtam. Mit követtem el, Örökkévaló? Könyörülj rajtam! … Minthogy ő szerette az átkot, hulljon vissza őrá az átok; és minthogy őneki nem telt öröme soha az áldásban, hagyja cserben öt az áldás is!

EGYN: Mi baja neki?

ISTEN: Uram, Örökkévaló, nincs az Istenek között senki, aki hozzád hasonló, és műveid páratlanok. Mert nagy vagy te és csodákat művelsz; és csakis te vagy Isten, egyedül te!

AMAIMON: Révedezik.

EGYN: Ez a világ sorja:
Mulatságát Isteneknek
A halandók fizetik meg.

[1] A nép színe előtt! E világnak teremtéséről és igaz értelméről. (a Fordító megj.)

INFERNO

EGY LÉLEK FEJLŐDÉSTÖRTÉNETE

(1894-1897)

1.) Courbe La tété, fier Sicambre!
Adore ce que tu as brulé,
Brulé ce que tu as adoré![1]

2.) És ellene vetem az én
orcámat annak a férjfiúnak,
és vetem ötét jegyül és közbeszédül.
Ezékiel, XIV: 8.

3.) Kik közül való Himenéus, és
Alexander, kiket adtam a Sátánnak,
hogy megtanulják azt,
hogy ne káromoljanak.
Timotheus, 1: 20.

[1] Hajtsd meg fejed, büszke levente! Imádd azt, amit elégettél, Égesd el, amit imádtál! (a Fordító megj.)

I.
A LÁTHATATLANNAK KEZE

Vad Örömérzéssel tértem vissza az Északi Pályaudvarról,[1] miután elváltam ott drága kis feleségemtől, akinek el kellett utaznia távoli országban megbetegedett gyermekünkhöz. Beteljesedett tehát az áldozat, amelyet szívem hozott! Búcsúszavunk: „Mikor látjuk egymást? - Nemsokára!“ - ott csengett még a fülemben, mint oly valótlanság, amelynek hazug voltát nem akarja az ember bevallani önmagának; de valami azt súgta bennem, hogy ezúttal mindörökre elváltunk egymástól. Ez a búcsúszó, amelyet 1894 november havában váltottunk egymással, valóban az utolsó volt, mert mindé pillanatig, 1897 májusáig, nem láttam viszont a feleségemet.

Mihelyt megérkeztem a Cole de la Régence-ba, leültem ahhoz az asztalhoz, ahol együtt szoktam ülni a feleségemmel, szép börtönőrömmel, aki éjjel-nappal leselkedett a telkemre, kitalálta titkos gondolataimat, vigyázott eszméim szárnyalására, féltékenyen figyelte szellemem törtetését az ismeretlen felé…

Visszanyerve szabadságomat, érzem, hogy lelkem lenyűgözött ereje egyszerre tágulni kezd, és felülemelkedem a nagyvárosnak, a szellemi viaskodások eme színhelyének, kicsinyességein, ahol nemrég diadalt arattam, önmagában semmit-érőt, de rám nézve mérhetetlen jelentőségűt, mert valóra váltott egy ifjúkori álmot, amely álma volt hazámban minden írókortársamnak, amelyet azonban csakis énnekem sikerült megvalósítanom: - előadták ugyanis egy darabomat párizsi színpadon. A színház most immár undorított, mint mindaz, amit elért az ember, és a tudomány csábított. Mikor választanom kellett a szerelem és a tudás között, úgy döntöttem, hogy megpróbálok feljutni az ismeret ormaira, és mialatt máglyahalálra ítéltem saját vonzalmamat, megfeledkeztem nagyravágyásom vagy hivatásom ártatlan áldozatáról.

Mihelyt hazajutottam újra nyomorúságos diákszobámba a Quartier Latin-ben,[2] feltúrtam a ládámat és előszedtem rejtekhelyéről hat finom: porcelán-tégelyt, amelyet jó előre vásároltam oly pénzen, amit sajátmagamtól loptam el. Egy csípővas és egy csomag tiszta kén egészítette ki a laboratórium berendezését. Most már az volt csak hátra, hogy olvasztótüzet szítsak a kályhában, bezárjam az ajtót és leeresszem a függönyöket, mert három hónappal Caserio[3] kivégzése után veszedelmes dolog volt kémiai kísérletekkel foglalkozni Párizsban.

Leszáll az éjszaka, a kén pokoli lánggal ég, és reggel felé szén jelenlétét sikerül megállapítanom abban az egyszerűnek tekintett testben, amelyet kénnek neveznek, Meg vagyok győződve róla, hogy megoldottam a nagy problémát, felforgattam az uralkodó kémiát és megszereztem azt a halhatatlanságot, amelyet a halandók osztogatnak.

De két kezemről pikkelyesen leválik a bőr, amelyet az erős tűz megpörkölt, s a fájdalom, amelyet vétkezés közben kezeimnek a kínlódása okoz, eszembe juttatja, mibe került győzelmem. Az ágyban, amelyben érzik még a női test illata, boldognak érzem magamat egyedül; lelki tisztaság, férfiúi szüzesség érzése támad bennem, úgy nézek vissza múlt házaséletemre, mint valami tisztátalanságra, és sajnálom, hogy nincs senkim, akinek hálát lebeghetnék megszabadulásomért a házasélet lealázó bilincseiből, amelyeket minden különösebb megerőltetés nélkül sikerük széttörnöm. Ateistává lettem ugyanis az évek során, amikor észrevettem, hogy az ismeretlen hatalmak saját sorsára hagyták a világot, anélkül, hogy a legcsekélyebb életjelet is adták volna magukról.

Csak volna valakim, akinek köszönetét mondhatnék! Nincs jelen senki, és hálátlanságomat, amelyre rákényszerülök, tehernek érzem!

Féltékeny vagyok a fölfedezésemre, és semmiféle lépést sem teszek, hogy hírét terjesszem. Szégyenlős félénkségemben nem fordulok sem tekintélyekhez, sem akadémiákhoz. Tovább folytatom kísérleteimet, noha két kezem állapota egyre rosszabbodik; a repedések tágulnak rajta és megtelnek széntörmelékkel, úgyhogy vér szivárog belőlük, és kínjaim elviselhetetlenné válnak. Minden, amihez hozzányúlok, fájdalmat okoz, és gyötrelmeim miatt, amelyeket hajlandó vagyok azoknak az ismeretlen hatalmaknak tulajdonítani, amelyek oly sok év óta üldöztek és minden fáradozásom elé akadályokat gördítettek, nem bírva magammal, kerülöm és elhanyagolom az emberek társaságát, visszautasítom a meghívásokat, elriasztom magamtól barátaimat. Némaság és magány terjeng körülöttem, a sivatag ünnepélyes és szörnyű csendje, s én ebben a csendben dacosan provokálom a Láthatatlant, hogy viaskodjam vele testileg-lelkileg, életre-halálra.

Bebizonyítottam, hogy szén van a kénben; most ki akaróik mutatni benne hidrogént és oxigént is, mert ezeknek is kell benne lenniük. Készülékeim azonban elégtelenek, pénzem nincs, és kezeim feketék és véresek, feketék, mint az ínség, véresek, mint a szívem. Mert mindeközben érzelmes levelezést folytattam a feleségemmel és beszámoltam neki kémiai sikereimről; ő azonban orvosi jelentésekkel válaszolt a kislányunkról és apró célzásokat szúrt közbe tudományom hiábavalóságáról és arról a dőreségről, hogy pénzt dobálok ki ilyesmire.

Jogos büszkeségem rohamában, miközben őrjöngő vágy fogott el, hogy ártsak magamnak, öngyilkosságot követek el, amennyiben elküldök egy gyalázatos, megbocsáthatatlan levelet, amelyben istenhozzádot mondok feleségemnek és gyermekemnek, azzal az ürüggyel, hogy új szerelmi viszony foglalta le gondolataimat.

Szíven találtam feleségemet. Válókeresettel felel a levelemre.

Egymagámban, öngyilkos és orgyilkos létemre, a bánat és a szomorúság elfelejteti velem bűnömet. Senkisem keres föl, és én sem kereshetek föl senkit sem, mert mindenkit megbántottam.

Úgy érzem, hogy tengernek a felszínén lebegek, miután elvágtam a horgonykötelet, anélkül, hogy vitorlám volna.

Közben jelentkezik az ínség a kifizetetlen szobaszámla formájában, félbeszakítja tudományos munkásságomat és metafizikai töprengésemet, és visszaszólít megint a földre.

Ekképp közeledik a karácsony. Nyersen visszautasítottam egy skandináv családnak a meghívását, amelynek légköre bizonyos kínos rendetlenségek miatt nincs ínyemre, Este azonban, amint egyedül ülök, megbánom a dolgot és mégis odamegyek. Nyomban, mihelyt asztalhoz ülünk, megkezdődik az éjféli ricsaj az 'ifjú művészek lármájával és tobzódó vigasságával, akik úgy érzik magukat ebben a házban, mintha otthon volnának. A taglejtések és arckifejezések visszataszító bizalmaskodása, a családi körhöz nem illő tónus kimondhatatlanul lehangol, és szomorúságom a szaturnáliák közepette egyszerre csak lelki szemem elé varázsolja feleségemnek békés otthonát. Vízióként látom hirtelen az ebédlőt, a karácsonyfát, a fagyöngyöt, kicsi lányomat és elhagyott édesanyját… Furdalni kezd a lelkiismeret, felállók, és azzal mentegetőzve, hogy rosszul vagyok, eltávozom.

Végigmegyek a szörnyű rue de la Gaieté-n, ahol sért a tömeg mesterkélt vígsága, majd a komor és csendes rue Delambre-en, amely a városrész minden más utcájánál jobban kétségbe ejtheti az embert; bekanyarodom a Montparnasse boulevard-ra és lerogyok egy székre a Brasserie des Lilas előtt.

Egy pohár jó abszint megvigasztal néhány percre, de aztán nekem ront egy csapat kotort és diák és virgácsával képen suhint. Mintha fúriák üldöznének, cserben hagyom az abszintomat és elsietek egy másik pohárért a Francois Premier kávéházba a Saint-Michel boulevard-on.

Cseberből vödörbe jutok; egy másik csapat vigyorog rám; - Nini, a remete! - én pedig, miközben az Eumenidák ostoroznak, otthonomba menekülök, fülemben a csúfondáros kupiék bosszantó harsonájával.

Eszem ágába sem jut arra gondolni, hogy valami bűnért bűnhődöm. Ártatlannak érzem magamat, akit igaztalanul üldöznek. Ismeretlen hatalmak gátolnak nagy munkám befejezésében, és keresztül kell törnöm az akadályon, mielőtt enyém lehet a diadal koronája.

Nem volt igazam, és mégis igazam van és igazam lesz!

Ezen a karácsony-éjjelen rosszul aludtam. Hideg légvonat suhant végig többször az arcomon, és közbe-közbe fölébresztett egy doromb hangja.

Kezdődő elaggás hatalmasodik el rajtam egyre jobban. Fekete, vérző kezeimmel képtelen vagyok öltözködés közben ápolni a külsőmet. Félek a szobaszámlától, nincs többé nyugtom, s úgy járok fel s alá a szobámban, mint fenevad a ketrecében.

Abbahagytam a rendes étkezést is, és a házigazdám azt tanácsolja, hogy menjek kórházba. Tanácsa azonban semmit sem ér, mert a kórház drága dolog és előre ki is kell fizetni.

Majd dagadni kezdenek karjaimon az erek. Ez vérmérgezésnek a jele. Ez volt a kegyelemdöfés, és betegségemnek híre terjed honfitársaim között. Egy délután beállít hozzám az a jó asszony, akinek karácsonyesti lakomáját olyan udvariatlanul faképnél hagytam, akivel ellenszenveztem, sőt akit csaknem megvetettem; beállít hozzám, tájékozódik szerencsétlenségemről és szorongattatásomról, és könnyek között figyelmeztet a kórházra, mint egyedüli mentőeszközre.

Elképzelhetitek, milyen tehetetlen és megtört ember voltam, mikor minden szónál ékesebben beszélő hallgatásomból megérti, hogy nincs egy krajcárom sem. Megesik rajtam a szíve, mikor látja, hogy ilyen mélyre süllyedtem a nyomorúságban.

Buzgalmában felkiált, hogy gyűjtést fog rendezni a skandináv társaság tagjai között, és fölkeresi a hitközség lelkészét; ő maga is szegény és súlyosan érzi a mindennapi megélhetés gondjait.

A bűnös asszony megsajnálta a férfit, aki nemrégiben elhagyta hites feleségét.

Koldusbotra jutva, újólag, mások könyörületességéhez folyamodva egy nő közvetítésével, kezdem sejteni, hogy van valami láthatatlan kéz, amely az események ellenállhatatlan logikáját irányítja. Összekuporodom a szélviharban, de azzal az elhatározással, hogy újra talpra fogok állani.

Kocsi visz be a Szent-Lajos-kórházba. Útközben kiszállok a kocsiból a rue de Rennes-en, hogy két vászoninget vegyek magamnak.

Halottas ing! Utolsó órámra!

Gondolataim valóban közeli halálom körül keringenek, hogy miért, azt sehogy sem tudom magamnak megmagyarázni.

Miután befogadnak betegnek, előzetes engedély nélkül tilos kijárnom a kórházból, s a két kezem úgy be van pólyázva, hogy semmivel a világon nem foglalkozhatom. Úgy érzem magamat, mintha börtönben ülnék.

A betegszoba rideg, hideg és csak a legszükségesebbel van ellátva, a szépségre való törekvés minden jele nélkül. A társalgó mellett van, ahol reggeltől estéiig dohányoznak és kártyáznak.

Reggelire csöngetnek, és az asztalnál csupa kísértet ül körülöttem. Minden ábrázat halottnak, jobban mondva haldoklónak a képe; az egyiknek az orra hiányzik, a másiknak a félszeme, a harmadiknak ketté hasítva lóg az ajka vagy elrothadt az arca. Ül köztük két olyan ember is, aki nem látszik betegnek; de ezek mogorvák és kétségbeesettek. Jó családból való nagy tolvajok, akik hatalmas összeköttetéseik révén kiszabadultak a börtönből betegség ürügyével. Undorító jodoformszag terjeng, amely elveszi az étvágyamat. S minthogy mind a két kezem be van. kötözve, rászorulóik szomszédjaim segítségére, mikor kenyeret szelek vagy tölteni akarok. És a gonosztévőknek meg halálraítélteknek ebben a szép gyülekezetében ott sürög-forog a drága mama, az elöljárónő, apácaszerű fekete-fehér ruhájában, és osztogatja mindegyikünknek méreggel kevert gyógyítóitalát. Arzénes serlegemet ráköszöntöm egy halálfejre, aki digitalinnal koccint vissza. Borzalmas dolog, és mégis hálásnak kell lennem érte. Tébolyító, hogy hálás legyek ilyen csekélységért, ami ráadásul még kellemetlen is!

Öltöztetnek, vetkőztetnek, úgy ápolnak, mint a gyermeket, s az irgalmas néne megkedvel, úgy bánik velem, mint a kisgyerekkel és fiának nevez, én pedig úgy, mint a többiek, mamának szólítom őt. Milyen jól esik kimondani ezt a szót, amely harminc év óta nem hagyta el ajkamat!

Az öreg, aki a Szent Ágoston-rend tagja és a halottak ruháját viseli, mert sohasem élte az életet, szelíd, mint a lemondás, és arra tanít bennünket, hogy mosolyogjunk szenvedéseinken, mintha örömek volnának, mert tudja, milyen jótékony hatású lehet a fájdalom. Egyetlen szemrehányó szava sincs, nem hangoztat intelmeket, nőm prédikál. Tisztában van a szolgálati szabályzattal, amely a szekularizált kórházakban érvényes, és érti a módját, hogyan engedhet meg apró szabadságokat a betegeknek, de soha saját magának. Énnekem például megengedi, hogy a szobámban dohányozhassak, és ajánlkozik rá, hogy cigarettákat sodor a számomra: én azonban nem fogadom el ajánlatát. Engedélyt szerez számomra, hogy kijárhassak a rendes időn kívül is a kórházból, és amikor megtudja, hogy kémiával foglalkozom, nem nyugszik, amíg be nem mutathat a kórház tudós patikáriusának, aki könyveket ad kölcsön, és miután beavattam őt az elemek összetételéről szóló elméletembe, meghív, hogy dolgozzam a laboratóriumaiban.

Ez az apáca szerepet játszott az életemben, és én kezdek megbékélni a sorsommal és magasztalom szerencsés balvégzetemet, amely ide vezetett ez alá az áldott födél alá.

Az első könyv, amelyet magammal hoztam a patikárius könyvtárából, magától szétnyílik, és tekintetem, mint a sólyom, lecsap egy sorra a Foszfor című fejezetben.

Néhány szóval elmondja a szerző, hogy Lockyer komikus[4] színképelemzéssel kimutatta, hogy a foszfor nem egyszerű test, és a kísérleteiről szóló jelentést a párizsi tudományos akadémia elé terjesztette, amely nem vonta kétségbe a tényállást.

Új erőt merítve e váratlan támogatásból, kimegyek a városba és magammal viszem tégelyeimet a nem teljesen elégett kén maradékával. Átadom egy vegyelemző intézetnek, ahol megígérik, hogy másnap reggel megkapom az analízis eredményéről szóló bizonyítványt.

Aznap a születésem napja volt. Mikor visszaérkeztem a kórházba, ott vár rám egy levél a feleségemtől. Siránkozik szerencsétlenségemen, és vissza akar térni hozzám, hogy ápoljon és szeressen.

A boldogság, hogy mindannak ellenére, ami történt, szeretnek, azt a vágyat ébreszti föl bennem, hogy köszönetét mondjak valakinek… de kinek? Az ismeretlennek, aki annyi esztendőn át elrejtőzött?

Szívem megolvad, bevallom aljas hazugságomat hűtlenségemről, bocsánatért esedezem, és egy-kettőre megint szerelmi levelezésbe kezdek a saját feleségemmel, de újból való egyesülésünket kedvezőbb időpontra halasztóm.

Másnap reggel sietek a kémikusomhoz a Magenta boulevard-ra.

Lepecsételt borítékban magammal viszem a kórházba bizonyítványát az analízisről. Mikor elhaladok Szent Lajos szobra mellett a belső udvaron, eszembe jut a szentnek három műve, még pedig a vakok nagy menedékháza, a Les Quinze-Vingts, a Sorbonne és a Sainte-Chapelle, amit így fordítok le egy mondatban: a szenvedéstől a tudáson át a vezeklésig.[5]

Miután bezárkóztam szobámba, kibontom a borítékot, amelynek döntenie kell jövőmről, és olvasom a következőket:

„A por, amelyet megvizsgálás céljából kaptunk, a következő jellegzetes tulajdonságokat mutatja:

Színe: szürkésfekete. A papiroson, nyomot hagy.

Sűrűsége: jelentékeny, nagyobb, mint a grafit átlagos sűrűsége; úgy látszik, kemény grafit.[6]

Vegyvizsgálat:

Ez a por könnyen ég és égés közben szén- oxidot és szénsavat fejleszt. Tehát szenet tartalmaz."

Tiszta kén szenet tartalmaz!

Meg vagyok mentve. E pillanattól fogva bebizonyíthatom barátaimnak és rokonaimnak, hogy nem vagyok bolond. Igazolva vannak az elméletek, amelyeket Antibarbarus[7] című munkámban fejtegettem, amelyet egy évvel ezelőtt adtam ki s amelyet az újságok úgy kezeltek, mint valami szélhámosnak vagy őrültnek a munkáját, úgyhogy családom ennek következtében elkergetett, mint naplopót, mint holmi Cagliostrót.[8]

Most, azt hiszem, alaposan le vagytok gyűrve, tisztelt ellenfeleim! Énem jogos büszkeségtől dagad, ott akarom hagyni a kórházat, kiabálni akarok az utcákon, ordítani az Institut[9] előtt, le akarom rombolni a Sorbonne-t… de a két kezem még mindig be van kötözve, és amikor kijutok az udvarra, a magas kerítés azt a tanácsot adja, hogy legyek türelmes.

A patikárius, akivel közlöm az analízis eredményét, azt ajánlja, hogy hozzak össze egy bizottságot és bizonyítsam be előtte kísérletekkel kézzelfoghatóan a probléma megoldását.

Én azonban egyrészt, mert nem akarok várni, másrészt, mert tisztában vagyok félénkségemmel minden nyilvános gyülekezet előtt, inkább megírok a tárgyról egy értekezést és beküldőm a Le Temps-nak, amely két nap múlva közli is cikkemet.

A jelszó ki van adva; különféle oldalról felelnek a cikkemre, anélkül, hogy kétségbe vonnák a tényállás helyességét. Híveim támadnak; felszólítást kapok, hogy írjak cikkeket egy kémiai, folyóiratba, és levelezésbe bocsátkozom, amely előmozdítja kutatásaim folytatását.

Egy vasárnap, az utolsón, amelyet ott töltöttem Szent Lajos tisztítótűzéiben, az ablak mellett ülök és figyelem, hogy mi történik odalent az udvaron. A két tolvaj együtt sétál feleségével és gyermekeivel, közbe-közbe csókolóznak, és látszik rajtuk, hogy boldogok, amint a szeretet tüzén melegszenek, amelyet szerencsétlenségük lángra szít.