Szabó Magda

Az őz

Jaffa Kiadó
Budapest
2025

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2016
© Jaffa Kiadó, 2016, 2025

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztő: Szendi Nóra
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borító- és sorozatterv, tördelés: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 615 57 1549 5

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

1

Hamarabb akartam jönni, de meg kellett várnom Gyuricát, és tudod, hogy ő mindig mindenhonnan elkésik. Azt mondta, eljön kilencre, aztán tizenegy is elmúlt, mire láttam belépni a kapun. Gyuricáról mindenki azt hiszi, hogy népnevelő vagy folyóiratügynök, hiába van orvosi táska a kezében. Megállt az udvar közepén, hunyorgott, kereste a 39-es számot, ahová hívtuk; az asszonyok bemenekültek előle a folyosóról, és becsukták az ajtót. Mire megtalált, csak lihegett, a homlokát törölgette, kért egy pohár vizet Gizikétől. A lábamra azt mondta, járjak keveset, borogassam, nem veszedelmes. Úgyse fog lelohadni holnapig, lehetetlen, hogy le bírjak ugrani a fáról. Fel s alá, fel s alá, hordom őket fel s alá.[1] Gyurica egyébként nem beszélt rólad. Nem tapintatból, csak egyszerűen nem volt mit beszélni már. Mit mondjon? Gizikét bámulta, aki a kerek asztal mellett ült mereven, ölbe tett kézzel, mint egy igazi háziasszony, s mikor Gyurica felállt, vizet loccsantott a lavórba, és kibontott egy tiszta törülközőt.

Az ágyat már bevetettük, de a kesztyűm, a táskám ott hevert, lehetetlen volt észre nem venni, hogy ott töltöttem az éjszakát. A Józsi botja, csuklyás plasztikköpenye ott függött a fogas ágán, a mosdóállvány feletti polcon meg ott maradt a borotválkozóecset meg a hengeres borotvaszappan. Én a Gizike nagy virágos pongyolájában ültem, Gizikén már rajta volt a fekete ruhája, kötényét, bóbitáját akkor vasalta, mikor Gyurica megjött. Míg a lábamat nyomogatta, a macska is beugrott a folyosóról, a Gizike nagy, háromszínű macskája, odasündörgött Gyuricához, és összeszőrözte a nadrágját. Gizike kisúrolta Gyurica után a mosdótálat, mintha valami fertőzéstől félne.

Eredetileg a Szigeten akartam aludni. Délután egyedül voltam otthon, Juli elment litániára. Írtam neki egy cédulát, hogy kimegyek a Nagyszállóba, összecsomagoltam, hívtam egy taxit. A Szabadtéri előtt megállítottam, és elküldtem. A szállodából zene hallatszott, már majdnem bementem, mikor az asztalok feletti kék ponyvát összegöngyölítették: leszállt a nap. Valami fogantyút forgattak előttem, és a kék ponyva lassan összezsugorodott; a fémkeret, mely összefogta és kifeszítette, becsukódott. Egy pillanatra láttam a foltot a ponyván, amelyet előttünk öltött rá a kárpitos, hirtelen a vihar szagát is éreztem, amely kitépte, és láttam az étterem vastag üvegfalát, amely mögül a csorgó esőt és a csattogó villámokat bámultuk.

Megfordultam, visszamentem a városba. Mikor felértem a lakásba, Gizike ott ült a lépcső tetején, ruháját gondosan elegyengette a térdén, és várt. Szabadnapos volt, azért jött, hogy aludjam nála éjszaka. Nemigen magyarázkodtunk. A ház, ahol lakik, olyan igazi rút fővárosi ház, minden ablak a folyosóra nyílik, s a Gizike lakása a 39-es, de van 60-as szám is, a padlásfeljáró mellett. A folyosón majdnem minden ajtó mellett kalitka lógott egy kampón, a gyerekek lenn visítoztak az udvaron, az ablakokon dőlt az ételszag, és a vécé ajtaját nem lehetett bereteszelni a közös illemhelyen.

Mikor beléptem Gizikéhez, elbotlottam a szemetesvederben, egy félóra múlva megdagadt a bokám. Ágyban vacsoráztam, Gizike lángost sütött, tejfeles lángost. A szobában két ágy volt, Gizike csak a sajátját vetette meg, abban aludtunk ketten, felettünk a Juszti esküvői képe, egy nagyon fiatal, lesütött szemű menyasszonyé, aki csepp mirtuszcsokrot tart a kezében. Nem tudom, Gizike hova küldte Józsit, nem akartam megkérdezni.

Éjjel nemigen aludtunk, fájt a lábam. Gizike folyton felugrált, és a borogatást cserélte. Reggel lement a közértbe telefonálni, a többit tudod. Mikor Gyurica elment, hívott egy taxit, őt elvittem a térig, ahonnan már csak százméternyire volt a Hattyú, én meg jöttem tovább. A kapu körül virágárusok ültek, rám szóltak, aztán békén hagytak. A bazárosnál vettem egy tucat hajtűt, megint elszórtam és elvesztettem a hajtűimet. Be akartam fordulni a kapun, de akkor megláttam egy virágos fát, amely a kerítésre borult, és akkor mégse jöttem be. Tegnap nem vettem észre, vagy nem néztem meg jól, ma már láttam, hogy trombitafa, és telis-tele van vérpiros trombitával.

Tudod te egyáltalán, mi az a trombitafa?

Apa meg tudná mondani a botanikus nevét, én is tudtam valamikor, majd eszembe jut. Ha lettél volna valaha a Köves úton, tudnád, hogy milyen; milyen görbe, erőszakos, kapaszkodó cserje, s hogy a virága olyan, mint egy csepp kis kürt. Mikor először elmentem Angélához, a kerítésen állt, fél kezével a rácsba kapaszkodott, úgy figyelt kifelé, jövök-e már, s az ajkai között ott tartotta a trombitafa piros virágát.

Szóval nem jöttem be, hanem továbbmentem a kápolna felé. Sántítok egy kicsit, és a Gizike cipője van rajtam, Gizikének nagyobb a lába az enyémnél, de még ez is szorít, lüktet benne a lábam feje. A kápolnában mindjárt le is húztam, bedugtam a lábamat a zsámoly alá, jó hideg volt a kőpadló. Egy vénember volt még bent kívülem, Szent Antal előtt térdepelt, mozgott a szája, és úgy tette össze a kezét, mint Pipi szokta a Johannában: érzékelhetően, szemmel láthatólag imádkozott. Mikor befejezte, pénzt dobott a perselybe, egy barna húszfillérest. Alighogy kiment, elkezdtem sírni.

Ványa ezt szereti legjobban, a szép dallamos sírásomat. Most kellett volna hallania, hogy nyíttam és fuldokoltam. Nem tudom, mitől sírtam, nem tőled, azt hiszem, a kápolnától meg a sötéttől; nem is tudom megmondani, mikor voltam utoljára templomban. Izzott az örökmécses, a Szűz Mária oltárán rózsák voltak, laza kelyhű, sárga rózsák. Iszonyú jó volt a templomban lenni, elmondhatatlanul jó. Ha hinnék valami istenben, ha hinnék egyáltalán akármiben, nem lett volna olyan jó. Akkor mindjárt nekiugrottam volna az égnek valamilyen kéréssel, vinnyogok, panaszkodom, esdeklek, sőt mindjárt ígérek is cserébe valamit. Így ingyen kisírhattam magam, tudtam, hogy nincs segítség, nem is kérem; hiába is kérném, ha volna valami tehetségem a kéréshez, így hát nem kell fogadkoznom, hogy jó leszek, nem kell hazudnom, és fényes orral, megkönnyebbülve kioldalognom, miután az égiekre raktam valamennyi terhemet. Nem, minden terhem megmaradt, csak végre elengedhettem magamat, s ezáltal sokkal nehezebb lett minden. Nem tudom megmagyarázni, miért volt mégis annyira jó.

Mikor menni akartam, alig bírtam visszaszuszakolni a lábamat a Gizike cipőjébe, összekötni már nem is tudtam a zsinórt, de dagadt lábam annyira kitöltötte a szandál pántját, hogy nem kellett attól félnem: leesik. Megkerültem a főkaput, nem akartam elhaladni a trombitafa mellett, a mellékkapun jöttem be. Remélem, nem jár erre senki ismerős. Megint lehúztam a cipőt, itt ülök mezítláb a földön. Van egy kis szél, csak annyi, hogy a levelek megbillennek az ágakon. Egy bogár mászik mellettem, most kerülte ki a lábujjaimat, szép, karcsú, kék szárnyú bogár. Apa most azt mondaná, hogy Calosoma Sycophanta,[2] aztán elemelné az útjából azt a kiköpött barackmagot, és utánaszólna komolyan: „Menj, utas, békével!”

Apát bizonyosan szeretted volna. Apáról azért nem beszéltem, mert ha elkerülhettem, én nem beszéltem soha semmiről, se neked, se másnak. Gyerekkoromban oly sok esztendeig hallgattam, hogy később sose tanultam meg beszélni; én vagy hazudni tudok, vagy hallgatni. Ami az életrajzomban van, az hazugság. Amit az emberek beszélnek rólam, az is hazugság. Én úgy tudok hazudni, hogy megélhetnék belőle. Onnan tudtam meg: nem lehet már segíteni rajtam, hogy még neked sem bírtam igazat mondani.

Ez például igazság, hogy apa most hozzászólna a bogárhoz, és azt mondaná: „Menj, utas, békével!” Le is guggolna mellé. Érdekes, ha rágondolok, mindig guggolva látom, ahogy gyér szőke haja elkuszálódik a rendkívül domború, szépen formált homlokán, és a szemüvege alól valami bogárra vagy virágra néz. A homlokát harmatosnak látom, mert apának mindig verejtékes volt egy kicsit a homloka, nem gusztustalanul izzadt, hanem párás, mintha valaki forró szájjal rálehelt volna valamilyen üvegre, s az most örökre megőrizné a leheletét. Mikor meghalt, ez a harmat megült a bőrén, a tenyeremmel töröltem le, mert a zsebkendőket kimostam ugyan este, de még nem száradtak meg, tél volt, ropogott a frissen mosott ruha a teregetőpadláson. Az Irma néni-féle zsebkendők voltak a legvékonyabbak, azokat szárogattam aztán ki a szenes vasalóval, hogy anyámnak legyen mibe sírnia. Irma néniről se beszéltem neked soha, pedig az ő cipőiben jártam két esztendeig.

Nem figyelted meg, hogy mikor a strandon kijövök a vízből, mindig felveszem a szandálomat? Csak a bal lábammal lépek rá a stégre, a jobbra, még szinte ki se léptem, már húzom is fel a fürdőszandált. Szolnokon, mikor felmentünk a szobánkba, s átjöttél, nem kinyújtott lábbal ültem az ágyban, hanem a sarkamra guggolva. Mikor hajnalban kimentél tőlem, nevettél, azt mondtad, szégyellős vagyok, mert ahogy meggyújtottad a villanyt, és összeszedted az órádat meg a tárcádat, magamra húztam a takarót, és lenn begyűrtem a lábam alá.

Pipi megmondhatta volna, mennyire nem vagyok szégyellős. Legszívesebben ruha nélkül járnék, ha meleg van. Pipi viszont tudja, hogy két tyúkszem van a jobb lábamon, és nem múlik el soha, semmiféle csináltatott cipőtől. Milyen dühös voltál, mikor nem engedtem meg, hogy eljöjj velem cipőt próbálni Szurduszhoz, azt a pántos, piros cipőt. Nem akartam, hogy lásd a jobb lábamat. Nem akartam elmondani neked Irma nénit.

Tegnap a jobb lábam dagadt meg, papucsban nyújtottam oda Gyuricának. A Gizike cipőjében éppoly élesen fáj most a lábam, mint a gyerekkori cipőkben, amelyeket Irma nénitől kaptam, akinek olyan pici lába volt, mint egy gyereknek, és olyan büszke is volt erre a csodálatosan pici lábára, mint egy gyerek. Első gimnazista voltam, a nyáron szétrúgtam a szandálomat, este átmentem Ambrushoz, a csizmadiához, kértem szurkos cérnát, hogy megvarrjam. Ambrus adott, de nem engedte, hogy magam csináljam, ő maga fűzte rá a talpat a felsőbőrre. „Mi kell érte?” – érdeklődtem, és Ambrus azt mondta, etessem meg a disznókat, hát kicipeltem a moslékot a két nagy kövér dögnek, majd belészakadtam, míg átemeltem a kerítésen, mert ha csak úgy beálltam volna a vályú mellé, felborítanak, hát a deszkán át kellett bezúdítani. Varrnom is kellett, egy foltot az Ambrus kék gatyájára, amelyben vasárnaponként a gyümölcsösbe járt, aztán készen voltunk egymással. Én mindenesetre azt gondoltam, nagyon megdolgoztatott a nyavalyás cérnáért. Apa kinn ült a kertben, mikor megérkeztem, mezítláb, kezemben a szandállal. „Cipő kellene!” – mondta apa, és anyám utána sóhajtotta, hogy „bizony”. Én csak bementem a konyhába, és néztem, mit fogunk enni. Cipő kellene. Hát persze hogy cipő kellene. Majd kihúzom a tanévet valahogy. Nincs cipő.

Akkor este jött át Irma néni. Apám már lefeküdt, anyám meg elővette a meggybort, amelyből apámnak nem volt szabad innia; ő sem ivott soha, csak mímelte, és ha a vendég elment, érintetlen pohara tartalmát óvatosan, cseppenként visszacsorgatta az ezüstbe foglalt likőrösüvegbe. Irma néni nagyon szeretett engem, ölbe vett, simogatott, cukrot hozott, én meg tűrtem az ölelését, mint egy kis szajha, ábrándosan néztem rá, lestem, ad-e pénzt. Pénzt nagyon ritkán adott, jóformán soha, majdnem mindig ajándékot hozott. Most egy sor piros gyöngyöt, mert már nagylány vagyok, gimnazista; a nyakamba is kapcsolta azonnal, és összecsókolt. Elképedve néztem rá. Ha eladjuk az ékszerésznek, az még kiteszi a kirakatba, és Irma néni megismeri. Klárisgyöngy! Nincs egy tisztességes szoknyám. Lecsúsztam az öléből, úgy éreztem, ma este már nem tudom tovább tűrni a becézgetését.

Ott maradtam az asztal mellett, kötényemen, alul egy elmázolódott moslékfolt, csóré[3] lábam csupasz, a nyakamon ott piroslott a korall. Irma néni végignézett rajtam, megkérdezte, miben megyek az évnyitóra. Anyám sóhajtott: a gimnázium háromféle egyenruhát írt elő, nekem egyelőre még egy se volt meg. Kitért a válasz elől, hebegett valamit. Irma néni kis buta szemét megvilágosította az öröm. Tetszéssel kinyújtotta a lábát, összemérte az én pucér lábammal, aztán a rojtos asztalterítő védelmében lehúzta a cipőjét, és felpróbálta a szandálomat. Büszke és boldog lett, hogy egy kicsit még nagy is volt neki. Azt mondta anyámnak, ne vegye sértésnek, hiszen rokonok, első édes unokatestvérek, engem úgy szeret, mint a sajátját, s ha már ilyen sajátságos véletlen adódott, hogy egyforma a lábunk mérete, hadd küldhessen nekem cipőt az évnyitóra a magáéból, ő úgyis mindjárt megunja a cipőit, újat csináltat egyre-másra, a régiek meg csak ott aszalódnak a szekrényében. Ránéztem a lábára: finom sárga bőrcipő volt rajta, félmagas sarkú. Pici volt és cifra, mint valami játék. Anyám lesütötte a szemét.

Másnap kaptam egy pár fekete cipőt, gombok voltak az oldalán, és szürke antilopbetét. Fehér ruhában mentem az évnyitóra, pedig szeles, esőre hajló volt a szeptemberi délelőtt, az osztály sötétkék, előírásos egyenruhában feszített, még úgy is fáztak néhányan, összegombolták a kabátjukat. Én edzett voltam, mint egy kis medve, mentem morcosan a menetben a templom felé, billegtem a nyavalyás gombos cipőben. Az osztályfőnöknőm félrehívott, s azt üzente anyámnak: adjanak rám kislánycipőt, ne ilyen feltűnő, felnőttnek való holmit. Megérdeklődtem, ad-e az iskola mást helyette, erre megkérdezte a nevemet, és mikor meghallotta, elpirult, többé nem bántott a cipővel. Az intézetet az ükapám alapította, róla is volt elnevezve; úgy hívták: Encsy Mózes Gimnázium. Alapítványi helyem volt benne, oda jártam a gombos cipőben.

Egy esztendő múlva kiderült, hogy Irma néninek a jobb lába egy fél számmal kisebb, mint a bal. Eleinte csak fájt a járás, később már csak sántikálni tudtam, aztán még azt sem. Anyám sírt, mikor esténként a lábmosásnál meglátta dagadt, összetört lábujjaimat. Akkor már négy pár cipőm volt, egyik kisebb és csodálatosabb formájú, mint másik. Mikor a néni meghalt, első érzésem a megkönnyebbülés volt: nem ad már többet cipőt. Anyám mindig azt képzelte, rám hagyja mindenét – ez a minden a lakás volt, a ruhák meg a berendezés –, de nem maradt végrendelete, hát az öccse összecsomagolt mindent, és elvitte helyettünk.

Átmentem Ambrushoz, és kivágattam a cipőm orrát. Akkoriban még nem volt divatos az orr nélküli lábbeli. Apám elsápadt, mikor hazamentem a csonka cipőben, a lábujjaim előremeredtek a foltozott harisnyából. Egy darabig így jártam iskolába is, aztán az osztályfőnököm szerzett egy pár cipőt valami egyházi juttatásból, és átnyújtotta egy mise után. Kezet csókoltam, megkérdeztem, mit kell érte csinálni. Attól fogva bejárhattam az internátusba, korrepetálni a harmadikosokkal.

Tegnap egyébként elmaradt a korrepetálás az Edénygyárban. Nem bántam volna, ha meg is lesz, mindegy volt. Itt az egész nem is tartott sokáig, gyalog mentem haza, Pipi velem jött a színházig. Teljesen nyugodt voltam, kirakatokat nézegettem, a körúton megettem egy tölcsér fagylaltot. Juli nem volt otthon, mikor megérkeztem, eredetileg nem is akartam elmenni hazulról, elővettem egy könyvet. Le is feküdtem, de aztán feltápászkodtam, hogy főzzek egy feketét. Elkezdtem darálni a kávét, megcsapott a szaga, s akkor egyszerre nem kívántam már, mert hirtelen ott ültél előttem a konyhaszéken, daráltad a kávét, nevettél, s eszembe jutott a tél, mikor két napig Pécsett kellett játszanom, és amikor megérkeztem, kelletlenül gázoltam a havon a taxik felé. Akkor már hajnal óta nem láttalak, és utálok úgy játszani, hogy nem vagy valahol a közelemben. Mikor az autókhoz értem, láttam, hogy ott állsz a taxisofőr előtt, kiflit eszel, beültél mellém a kocsiba, és azt mondtad, most voltaképpen meg kellene inni egy kávét.

Bementem a konyhából, leültem az íróasztalhoz, hogy megírjam az életrajzomat. Most kérik kilencedszerre, mióta a színháznál vagyok. Leírtam a nevemet, aztán csak firkáltam, halat meg libát rajzoltam a lapra. Kimentem a gardróbszekrényhez, mert ki kellett fújni az orromat. Kivettem három zsebkendőt, aztán kirántottam a gyógyszeresfiókot is, mert az a rosszul nyíló szekrényzár megint meghorzsolta az ujjamat. Akkor az orvosságos dobozok és a mullpólya[4] mögött találtam egy doboz konyakos meggyet, amelyről nem tudom, mikor tehetted oda, s amelyre azt írtad rá: Aszpirin. Akkor mindjárt felöltöztem, és elindultam a Szigetre.

Az életrajzot ma kellett volna bevinnem, mára kéretett az új személyzeti főnök. Azóta életrajz nélkül is mindent elmondatott már magának rólam. Majd kérdezősködik ez is. „Encsy Dezső – fogja mondani –, szóval az édesapja ügyvéd volt.” Mi lenne, ha azt mondanám, hogy tulajdonképpen, a szó valóságos értelmében nem is volt ügyvéd? Milyen hazugnak tartana! Mert persze apám ügyvéd volt, anyám meg egész nap a zongorája mellett ült, és a kottalapokat forgatta. Nálunk reggeltől estig zene szólt, és az iroda ablakai között egzotikus növények virultak, apám az Epiphyllum[5] bíboros kelyhét bámulta elmerengve… Anyámnak három előneve is volt: ércsíki, tápi és szentmartoni Marton Katalinnak hívták. A zongoránk kottaállványának közepén gömbölyű porcelánminiatűr csillogott: a gyermek Mozartot ábrázolta, csepp parókában, égszínkék ruhában. Én egyszer tojást loptam egy paraszttól.

A házat, ahol laktunk, szétverte a bomba a háborúban. Mindig meg akartam mutatni neked, persze úgy, hogy ne tudd meg: én éltem ott valaha. Szerettem volna látni az arcodat, ugyan mit szólsz hozzá, ha befordulsz a Görögök teréről a nádas felé. A mi utcánknak nem is utcaneve volt; úgy hívták: Kőgát. A város végén, az ártéri területen, ott csörtettek a nádvágók a nád között, s hozták a vállukon az összekötött nádkórókat. A gát ormótlan köveit az 1803-as nagy árvíz után hordatta a legveszélyeztetettebb pontra a város, felrakatta jó magasra, ledöngöltette a tetejét. Oldalában, horpadtabb részein meg a tetején úgy tapadtak a házak, mint a fészkek. A kövek között dudva nőtt, valami buja szirmú, ajakos vadvirág. Az egyik ház, egy épebben maradt gátrész tetején felnyurgult a nádas felé, a másik meg behúzta a nyakát a süppedt köveken, mint egy ól. A mienk ott terpeszkedett a gát könyökében, udvarunknak természetes kerítése volt az óriási kövekből, s úgy leselkedtem ki mögüle, mint valami mellvéd mögül. A házat apa örökölte, jóval az én születésem előtt, s mikor el kellett költözniök a Templomkert utcából is, ide hozta anyámat meg engem.

Az udvarunk háromszögletű volt, ablakaink az utca felé néztek, a kertünk meg a nádasra. A kapunk is az utcáról nyílt, de az ajtónk a kertből, a küszöbről a konyhába léptünk, balra nyílt a mi szobánk, jobbra az apa irodája. A konyhát anyám két részre osztotta egy lila függönnyel, amely eltakarta a mosogatódézsát meg a tűzhelyet, s a lila karton fölött, mögött, alatt kibuggyant a füst, ha befűtöttünk. Volt három almafánk, és a gát előtt törpe japán cserjék guggoltak, jázminbokor meg orgona, az ágyakban sötét tulipánok meg mindenféle jó szagú virág, egypár öreg rózsatő. Tavasztól őszig este meg hajnalban szinte beleszúrt az ember orrába a virágillat.

Bal oldali szomszédunk Ambrus volt, a varga, a jobb oldali meg Kárász néni, a cukrász, aki lehengereltette a földet a kertjében, és kis fülkéket ácsoltatott bele, meg tarka ernyős asztalokat. A mi kertünkbe nem lehetett átlátni az övéből, eltakarták a lombok. Esténként ott ültem a jázmin fává terebélyesedett, vén törzsébe kapaszkodva a kerítés tetején, és néztem, hogy csókolóznak a szomszédunkban a Kárász néni vendégei. A kapunk mellett húzós csengő lógott, s a falon tábla: dr. Encsy Dezső ügyvéd. Mikor utoljára jártam a Gáton, az Ambrus műhelyében egy ismeretlen család lakott, a Kárász néni cukrászdája helyén épült vendéglő kertjében pedig bömbölt a rádió, az emberek sört ittak, fröccsöt; körömpörkölt volt, nem lehetett kapni semmi húst. A mi telkünkről eltűntek a romok, a Kárász néniével közös kertfalat lebontották, az ágyásokat is elhordták, csak egy almafa maradt meg a kertből, meg egypár cserje, s az utca felé zöld léckerítés vonta meg a határt. Egy lelket sem ismertem. Rántottát ettem, ittam egy pohár sört, és elmentem.

Gizike az éjjel megkérdezte, mit tudok Emilről. Sokáig habozott, mielőtt megszólalt volna, forgott, a torkát köszörülte. Sötét volt, az ablakot nyitva hagytuk a folyosóra, csendes volt a ház, csak a villamos zörgött időnként az utcán. Nem mertem megkérdezni, hova küldte Józsit, szerettem volna, ha itt szuszog valahol a közelben, sokkal nyugodtabban töltöttem volna az éjszakát Józsival, mint otthon Julival. Akkor arra gondoltam, hogy te Emilt sem ismerted soha, és egy gyerekkori fényképe jutott eszembe, amelyen dobot ver, aztán a motorbiciklije, amin száguldozott, szurokfekete haja fehér arca felett.

Sose tudtam, hogy Gizike szerette Emilt. Mikor elmondtam, mi történt vele, befordult, éreztem a háta vonalát a vékony hálóingben, ahogy a szűk ágyban mellém simult. Sírt egy darabig, aztán felkelt, elővette az olvasóját. Cigarettáztam az ágyban, elképzeltem Gizikét, amint hozzámegy Emilhez feleségül, Ilu néni a halántékára szorítja a két tenyerét, ahogy szokta, és sikoltozik, Domi bácsi pedig nekirohan a telefonnak, és megkérdezi Józsitól, hogy mennyiért távolítaná el Gizikét a villából. Gizike végigimádkozta a rózsafüzért, friss borogatást tett a lábamra, aztán visszabújt mellém az ágyba, és megfogta a kezemet. Hideg volt az ujja a víztől. Gizike azt hiszi, hogy Emil megvan valahol, valami égi, szelíd mezőn, ahol az üdvözültek énekelnek, s egyszer majd megint találkoznak, és akkor soha többet nem válnak el egymástól. Sosem értettem eddig, Gizike mért nem ment férjhez.

Az életrajz mellé adtak egy lepedőt is, ördög tudja, hány kérdéssel. Az egyik azt tudakolja, van-e rokonom, hozzátartozóm külföldön, internálótáborban vagy börtönben. Nekem ehhez voltaképpen egy pótlap kellene: mert Pálmay Gyurkát a határon fogták el, Dolhay Évi aknára lépett, odalett a két lába, Béla nagybátyámat úgy dobták le a kastélya lépcsőjén, Alexandra évek óta börtönben van. A többi rokonomat, a városi, megyei urakat mind kitelepítették, Kővár meg Kutasi közt élnek tanyákon meg falukban, Juditkának még csak-csak: ő kijutott Amerikába. Ha kiállítom, aztán írhatom alá: szentpáli Encsy Eszter, a Lendvay színház tagja, Kossuth-díjas. Tegnap egy pillanatra Veronka néni is eszembe jutott; meg kellene mondani a személyzeti főnöknek, intézkedjék, hogy vonják meg a nyugdíját, mert még mindig kapja, s csak sétálgat egész nap kis fekete botjával meg a kutyájával, pedig törvényszéki tanácselnök volt a férje. Egy percig se vette volna komolyan, amit mondok, azt hinné, hazudom, s ilyen együgyű módon próbálok érdemeket szerezni. Pedig én gyűlölöm minden rokonomat.

„Téged a gólya hozott” – mondtad, mikor először ittunk kávét a Várban. „Persze – feleltem rosszkedvűen –, valami fekete gólya.” Néztem a fal vitrinjeiben a gyönggyel kivarrt dohányzacskókat, az öreg pisztolyokat, házisapkákat, legyezőket. Mi otthon a pamutgombolyagot tartottuk ilyen biedermeier, gyönggyel hímzett dohányzacskóban. Apám mindig fázott, lélekmelegítőket kötöttünk neki, meg meleg alsóneműt. Borzasztóan szerettem az apámat.

Én a Sugárúton születtem, a város legelőkelőbb negyedében, s amikor a világra jöttem, anyám a kettőjük címeres névjegyéhez rögzített picike névjegyen értesítette a családot a születésemről. Anyám úgy beszélt ezekről a gyerekágyas napokról, mint életének legboldogabb időszakáról. Feküdt, csipkés ágykabátban, boldogan és kivirulva, tizenkilenc esztendejének ifjú szépségében, s mellette a mózeskosárban én, máris jól nevelten, szelíden és szuszogva. A házban szobalány, szakácsnő, apám irodájában vadonatúj garnitúra. Az anyai nagyanyám akkor jött el először hozzánk, apámnak csak biccentett, mintha semmi köze nem lenne se a lányához, se az unokájához, de engem magához szorított, összecsókolt, és csepp nyakamba akasztott egy öreges, szúrós antik ékszert, mely megkarcolta a mellemet, és sírásra ingerelt.

Nagyanyám gyűlölte apámat, sose tudta megbocsátani neki, hogy nem akart hivatalt vállalni se a városnál, se a megyénél, hanem szabad pályára ment, ügyvédnek, mint a zsidók, sem azt, hogy anyám minden könyörgés és fenyegetés ellenére mégiscsak a felesége lett, méghozzá szerette is, valami olyan vak és szenvedélyes ragaszkodással, amelyre nagyanyám maga soha nem lett volna képes, amelyet érthetetlennek és erkölcstelennek is érzett.

Később, az apám halála után, mikor végtelen hosszú és értelmetlen estéken egymás mellett ültünk anyámmal, ő varrt valamit, én meg már belefáradtam a tanulásba, és félrelöktem a könyvet, sokat beszélgettünk a családról és apámról. Amíg élt, sokszor nem is lehetett észrevenni, hogy a házban van, olyan halkan járt, olyan keveset mozgott; többnyire feküdt, könyv a kezében, vagy a palántái között guggolt, és egy hegyes kis lécdarabkával pikírozta[6] a zsengék csepp katonás sorait. Mikor meghalt, éppen a csend idézte fel mindig az alakját, pedig sose csapott zajt, beszélni se hallottam hangosan. Anyám kétségbeesett igyekezettel próbálta életben tartani a növényeit, s amikor kiszáradt, elfonnyadt, elbetegesedett valamennyi, mintha megismerné, hogy idegen kéz gondozza, és apám halála után maga sem iparkodnék élni, zokogva siratta meg a pusztuló virágokat.

A városunk bombázásakor elpusztult a házunk. Mi éppen kinn voltunk a fatelepen, oda szorultunk be a riadó idején, Gámán néniék meg a moziban ültek, s a félórás légitámadás után a hullák és törmelékek között gázoltunk haza a Gát felé. A házunk úgy eltűnt az Ambrus és a Kárász néni telke között, mintha elfújták volna, valami iszonyúan mély lyuk volt a helyén, a törmelék és bútormaradványok meg szerteszéjjel, még a nádasból is szedtek össze lábasokat a nádvágók. Anyám akkor nem sírt, még csak bele sem sápadt. Éjjel az iskola nagytermében úgy aludtunk a többi kibombázottal együtt, mint a tej. Azt éreztem, hogy az ország kedvence vagyok, mindenki gondoskodni akar rólunk, a város megosztotta velem a felelősséget, nem volt semmink, hát nem kellett izgulni többet, hogy mi lesz, ha bombáznak. Nem láttam többé a zongorát, és befejeződött valami, ami már úgyis réges-régen befejeződött, mikor apa meghalt.

Apám korán elárvult, nagyapám földje, amelyet gyámja kezelt, nem sokat jövedelmezett a bérlő kezén, de annyit mindenesetre, hogy futotta külföldi utakra, és futotta az egyetemre. Mikor megnősült, eladta a földet, bebútorozkodott, csináltatott egy fél tucat új ruhát; anyám nem hozott semmit a házhoz, még a templomba se kísérte el senki a Marton családból, csak Irma néni. Anyám szülei akkor tértek vissza a martoni tanyára a városból. Míg anyám iskolába járt, nagylány lett, bálozott, a városi házukban laktak, csak nyaranta mentek ki Martonba. Egyszer Lovaskút és Marton között kereket cseréltünk. Te a sofőrrel guggoltál, én lefeküdtem az út mellett a fűbe, bekentem az arcomat, hogy lesüljek. Akkor mutattál nekem egy kastélyt, azt mondtad, szép magyar barokk. Én hümmögtem, néztem a sarlós-kalapácsos címert a zászlórúd alatt; a lépcsőfeljáró körül hemzsegtek a koreai gyerekek. „Mit nevetsz?” – fordultál vissza, mikor kitört belőlem a nevetés. Hát szóval ez volt az anyám szülőhelye, innen görgették le Béla nagybátyámat a lépcsőn a parasztok.

Apám okos volt, finom, kellemes, és szokatlan műveltségéhez valami megható, gyöngéd szépség párosult. Szőke volt, kék szemű, finom orrú, finom ajkú, anyám a maga fekete, kihívó szépségében olyan volt mellette, mint az eleven parázs. Nem is tudom, hogy születhettem ilyennek két ennyire szép embertől. Nekem nincs arcom, nincsenek vonásaim, minden összemosódik rajtam, amíg ki nem festem magam; csak maszkjaim vannak, nincs is fejem. Más vagyok reggel, más délben, más éjszaka. Tegnap éjjel, mikor Gizike felkelt, és felgyújtotta a villanyt, véletlenül belenéztem a tükörbe. Olyan voltam, mint egy lidérc.

A tojást akkor loptam, mikor egyszer annyira szegények voltunk, hogy nem tudtunk mit adni apámnak vacsorára. Nem volt otthon más, csak száraz bab meg száraz borsó, s azt nem tudta emészteni. Akkor délután egy parasztasszony tévedt be hozzánk. Csak betévedt, mert hozzánk csak véletlenül jöttek ügyfelek. A kosár tojást, amellyel nyomatékosabbá akarta tenni az igazát, kinn hagyta a konyhában. Kiloptam belőle ötöt. Apám, persze, nem vállalta a pört, az asszony elment. Én este előadtam a tojásokat. Anyám elpityeredett, de feltörte, megsütötte rántottának. Imádtuk az apámat.

A martoniak eleinte egyáltalán nem érintkeztek velünk, aztán amikor már nagyon lesírt rólunk a szegénység, mégis megpróbáltak segíteni, de olyan formában, hogy nem lehetett elfogadni. Béla nagybátyám hozott valami munkát, de apa kizavarta a házból. Nem tudom, mi csinált a nagybátyám, erről soha nem esett szó, valami hivatali visszaélés lehetett, a megyénél szolgált, a főispáni hivatalban. Apám sose vállalt el semmit, aminek a jogosságáról nem volt meggyőződve, hát jóformán nem keresett semmit. Talán egy évig laktunk a Sugárúton, aztán átköltöztünk a Deák Ferenc utcába.

Nálunk vidéken nagy szégyen volt a költözés, csapások, elúszott vagyonok, válás, valami botrány kocogott mindig a bútorszállító kocsi nyomában. Vendég nemigen járt hozzánk, aki vizitbe jött, városi vagy megyei úr, nem ismételte meg a látogatást: apám tagja volt ugyan az Úri Kaszinónak meg az Ügyvédi Kamarának, de egyik helyre se járt, unta a tagokat, a beteg tüdeje miatt se innia, se cigarettáznia nem volt szabad.

A Deák Ferenc utcából a Muzsaly utcába kerültünk, majd a Templom-kertbe, onnan jöttünk aztán a Kőgátra. Minden lakásban otthagytunk valamit, először a szobalányt, aztán a szakácsnőt, aztán a bútorok egy részét, utoljára még a konyhafelszerelést is, mert a Kőgáton alig fért el valami, szerencsére nemigen volt már mit hoznunk. Apám ritkán ment ki az utcára a házból, ahol állott vízzel locsolgatta a virágait, és nagy botanikus könyveket fürkészett. Az irodaablak üvege mögül elővillogó délszaki növények meg-megállították a járókelőket. Ha egy-egy ritka példány bimbója kifeslett, apám nem mozdult el mellőle, mint az orvos a gyerekágyas asszony mellől, simogatta a virág kelyhét, s ha felpattant, megdicsérte. Egy télen, emlékszem, éppen karácsonytájt nyílt ki az Epiphyllum; keskeny, porcelánfényű virágai alábuktak, mint egy vörös zuhatag. Apám egész este nem mozdult el a cserép mellől, bámulta és dalolgatott neki.

Sosem esett rosszul, hogy világ szégyene voltunk miatta. Hírünk volt a városon: mi voltunk a bolond ügyvéd. Apámról anekdotákat gyártottak a Kamarában az ügyvéd ismerősei. Ha megszólalt a kapucsengő, szívszakadva hallgatóztam, ki tért be hozzánk, s ha meghallottam az ügyfél ötölő-hatoló hangját, csak legyintettem. A hangja csengéséből hallottam már, hogy apa ingyen ad neki jogi tanácsot, aztán szelíden elküldi azzal, hogy úgyse nyernék meg a pert, nem érdemes megindítani. „Nem is tetszik megpróbálni?” – kérdezte csalódottan az ügyfél, s én ordítani tudtam volna a kétségbeeséstől, hogy megint visszaviszi a libát vagy a kappant, amely oly megadóan ül összekötözött lábán a kosarában. Aztán felderültem megint, mert mikor elment, apa kisétált az udvarra, elmorzsolt egy kenyérdarabot a hangyáknak, s egyre soványodó, kedves arcán olyan béke és szelíd öröm ült, hogy akkor már a kappant sem bántam, csak sóhajtottam egyet, visszafordultam a konyhába. Mikor meghalt, egy pillanatig sem volt az az érzésem, hogy az apámat vesztettem el. Megszakadó szívvel, egy anya keservével álltam a koporsója mellett, mintha elragadták volna a gyermekemet.

„Miért nem szereted a zenét?” – kérdezted sértődötten, mikor Pécsen voltunk, és Eric Willmer vendégszerepelt, Beethovent játszott meg Bartókot, s el akartál vinni a koncertre, de nem mentem. Azt mondtam, botfülű vagyok, és elkezdtem énekelni, hamisan, a Szózatot. Akkor dühös lettél. Azt hiszem, magadra is haragudtál, hogy miért szeretsz annyira, mikor botfülem van, és nem értem a komolyzenét.

Anyám háztartásbeli – ez áll minden életrajzomban. Anyám nem volt háztartásbeli a szónak abban az értelmében, ahogy a személyzeti osztály elképzeli. Anyám úgy dolgozott reggeltől estig, mint egy kapás. Egyszer hoztál nekem egy Mozart-életrajzot, valami csodálatos rokokó metszet volt az első lapján. Kérted vagy háromszor is, adjam oda, szeretnéd átnézni, nem olvastad még te sem. Azt mondtam, nem tudom, hol van, Juli elhányta, vagy kinn felejtettem a strandon. Akkor megint dühös lettél, aztán elnevetted magad. Azt hiszem, mindig örültél, mikor valami felelőtlenségen kaptál rajta, valami „lazaságon”. Úgy érezted, ilyenkor nem figyelek, nem gyanakszom, elengedem magam.

Megvan a könyv, ott van a Shakespeare-sorozat mögött, csak a metszet hiányzik belőle, azt kitéptem és elégettem a konyhában. Vajon mikor a könyvet kérted, emlékeztél arra a metszetre? Szent Cecília ült egy mennyei orgonánál, mellette angyalok énekeltek és muzsikáltak, minden csupa dicsfény volt és mosolygás, a hegedülő angyalok kacsója gödrös, a Szent szőke haja leomlott a sarkáig, s az égben is az ég felé emelte a szemét. A metszet zengett és muzsikált, csupa csengés volt – elviselhetetlen. Szent Cecília megette a kenyerünket, ezért utáltam gyerekkorom óta.

Világ szégyene voltunk, ezt már mondtam. Mikor kiderült, hogy apa nem tud eltartani bennünket, anyám kitett egy cédulát az ablakba, hogy elvállal növendékeket zongoratanításra. A zongorát még apa vette anyámnak nászajándékul a Marton-házban hagyott zongora helyett. Finom, régi jószág volt, a kottatartón miniatűrrel, a Kőgáton nem is fért be a lakásba, de apám inkább megbontatta az ajtókeretet a költözés idejére, csak be lehessen hozni a zongorát. Anyám szenvedélyesen szerette a zenét. Ha álmodom róla, mindig zongorázni hallom, az arcát nem látom soha, csak azt hallom, hogy játszik, valami Mozartot, Händelt; a Händel zenéje fényes, magabiztos muzsika, minden olyan elrendezett benne, olyan kész. Chopin meg, ha nem panaszkodik, haragszik, dübörög. Álmomban is tudom mindig, milyen bátor az anyám, míg veri az etűdöket, és nem fárad bele, hogy rámosolyogjon apámra.

Eleinte senki se jött a hirdetésre, aztán, nagyon lassan, kiépült egy kis kör. Mikor gyerek voltam, még nem volt zeneiskola a városban, az anyák öreg kisasszonyokhoz járatták a gyermekeiket, akik elrontották a hallásukat, és rossz ütemezésre szoktatták őket. Azt hiszem, anyám tündöklően tehetséges lehetett. A család, amely idegesen és engesztelhetetlenül figyelte vergődésünket, hamar értesült a céduláról. Mikor Sándor nagybátyám eljött, anyám éppen az akkor még egyetlen tanítványát oktatta, a Kárász néni fiát, akinek olyan ujjai voltak, mint a virsli, és buta szemével áhítatosan és reménytelenül követte anyám könnyű keze mozgását. Anyám csak nevetett Sándor nagybátyámra, azt mondta, nem veszi be a hirdetést, és másnap megjelent Gréti, az egyik rokonunk német kisasszonya, aki elhozta Juditkát meg a Czerny-Chovant. Egy félesztendőn belül a rokonság összes gyermekeit anyám tanította zongorázni, sokkal kevesebbért, mint bármely idegen.

Divatba jöttünk, a német és francia kisasszonyok nyáron a kertben ültek, és regényt olvastak az orgonabokor alatt, télen meg behúzódtak a szobába, és kényesen kuporogtak a kanapén, mintha piszkos volna, hallgatták a gyermekek klimpírozását. Apám szép, hibátlan franciaságával bókokat mondott a kisasszonyoknak, eltréfált a német nevelőnőkkel, senki se tudott ellenállni annak a kedves varázsnak, amely áradt belőle. Mindent elfecsegtek neki, amit felszedtek egymástól, vagy maguk is tapasztaltak a családoknál; nemigen volt időm odafigyelni, mikor apám elnevetgélt a lányokkal, egyetlenegyszer járkáltam csak üres kézzel és szemfényvesztő módon a tiszta konyhában, és füleltem: amikor meghallottam az Elza nevét.

Nekem minden házaspár elválaszthatatlan volt, ha nem éltek is úgy, mint az apámék. Hogy valakinek szeretője legyen, olyat már olvastam, de hogy úgy legyen viszonya valakivel, hogy ott is tartja a házában, a felesége meg tud róla, elviseli, vállalja, minden megy tovább, látogatókat fogadnak, két gyereket nevelnek, és mindenki úgy tesz, mintha nem venne észre semmit, ez abszurd és elképzelhetetlen volt számomra. Ezen gondolkoztam akkor egész este.