Antonia Wesseling

MÉLYVÍZ

A mű eredeti címe

Dark Venice. Deep Water

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2024 by Forever Verlag

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 615 104 146 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Az alábbiakban olvasható a legszokatlanabb és leghosszabb előszó, amit valaha írtam: 2018-ban anorexia és súlyos depresszió miatt feküdtem egy klinikán. Ez volt a harmadik kórházi kezelésem, és egyre kevésbé hittem abban, hogy meggyógyulhatok. Ha ma visszagondolok erre az időszakra, olyan, mintha egy másik életre emlékeznék. Egy olyanra, amely, szigorúan véve, már nem is volt igazi élet.

A több évig tartó betegség során egy ponton azt hittem, hogy nem vagyok egyéb, csak az étkezési zavarom. Végül is minden beszélgetés már csak erről szólt. Ez volt az, amit mások láttak belőlem. És ez az érzés lehetetlenné tette, hogy elengedjem.

Egy csoportterápián végül mégis megtettem: a betegségem helyett az írásról beszéltem. A nagy álmomról, hogy sikeres író legyek, és a félelmemről, hogy sosem érem el ezt a célt.

Amikor az egyik terapeuta azt javasolta, hogy szervezzek felolvasást a klinikán, nagyon megörültem. Néhány nappal később meg is valósítottam a tervet, és felolvastam a többi páciensnek az akkoriban megjelent legújabb, Velencében játszódó fantasyregényemből. A történetet tizenöt évesen írtam, évekkel azután, hogy először és utoljára jártam a városban. Miért döntöttem mégis Velence mellett? Elmeséltem a többieknek, hogy milyen különleges kapcsolatom van a várossal. Az egyik könyv, amely gyerekkoromban az írásra ösztönzött, pont oda vezetett.

„Ha egyszer meggyógyulok, újra elutazom Velencébe. Az biztos" – ígértem a hallgatóságomnak. És miközben ennyire intenzíven beszéltem az írásról, hirtelen megmozdult bennem valami. Valami, amit már régóta nem éreztem, és ami a többieknek is feltűnt.

„Amióta megismerkedtünk, most először látok igazi ragyogást a szemedben" – mondta később egy valamivel idősebb betegtársam. Egy nappal a tizenkilencedik születésnapom előtt aztán kiengedtek a kórházból. Búcsúzásként ez a társam adott nekem egy borítékot, amelyet csak otthon volt szabad kinyitnom. Amikor a születésnapomon felbontottam a levelét, két zöld bankjegy és egy kártya hullott az ölembe. Rajta ez a mondat állt: Kellemes utat kívánok Velencébe!, ami ennél sokkal többet jelentett.

Amikor ezeket a sorokat olvassátok, már több mint hat év telt el. A kétrészes regény megírásához háromszor utaztam Velencébe, és minden alkalommal, amikor belélegeztem a meleg levegőt, rá gondoltam. Arra a nőre, aki hitt bennem, amikor én magam már képtelen voltam rá.

Mivel sajnos sem a nevét, sem a címét nem tudom, a könyvet azoknak szeretném ajánlani, akik a nehéz időkben meghallgatják a másikat. Annyira fontosak vagytok!

És azoknak, akik átmenetileg elvesztették a fényüket. Tartsatok ki, és bízzatok! A Velencétek… valahol már vár rátok!

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet
MERLE

Ha azt képzeltem, hogy az internetről letöltött képek elegendőek ahhoz, hogy egy olyan várost, mint Velence, akár csak megközelítőleg is leírjanak, akkor nagyot tévedtem. Már a lagúnából nyíló kilátástól is eláll a lélegzetem. A víz ragyog a reggeli napfényben, és az ég nemcsak kék, hanem teljesen felhőtlen is. A repülőgépről minden olyan kicsinek tűnt, a sok híd olyan volt, mint egy háló, amely a város felett feszül. De most, ahogy egy tágas hajó ablakából nézem, olyan, mintha a semmiből egy patinás köztársaság pompája emelkedne ki. Érzem a hajó lágy ritmusát, ahogy kanyarog Velence vízi útjain.

A Ferrari panziót az interneten találtam, miután néhány fórumon azt olvastam, hogy célszerűbb helyben jelentkezni egy diákotthonba.

– Velencében rengeteg a romos ház – hallom anyám hangját a fejemben. – Ha peched van, az ágyadon pár patkánnyal osztozhatsz majd. Tudtad, hogy a szigeten óriási problémát jelentenek a patkányok? – Már csak a beszélgetésünk emlékére is felkavarodik a gyomrom. Mindent megtett, hogy elrontsa a külföldi szemeszteremet. – Ha legalább valami olyasmit választottál volna, mint London. Az olasz kultúra nem hasonlítható össze a miénkkel. Ez a folyamatos egymás szavába vágás az idegeidre fog menni. Főleg a férfiakkal. Azok olyan macsók! Nőként folyamatosan küzdened kell majd. Én csak előre szólok, hogy tudd, mire számíts.

– Anya! – tiltakoztam hiába, hogy elhallgattassam. – Nem akarom elnöknek jelöltetni magam. Csak egy félévet fogok ott tölteni.

– Ennek az egész tervnek semmi értelme sincs. Ha feszegetni akarod a határaidat, menj el a fodrászhoz. Vágasd le a hajad, vagy repülj el tíz napra Mallorcára a szünetben. Én is ezt csináltam a te korodban.

Azt nem kérdeztem meg, hogy a határok feszegetésének mi köze van ahhoz, hogy ő ismét pontosan megmondja nekem, mit tegyek. Mert nekem ez az egész eleve teljesen másról szólt. Talán még be is avattam volna, ha egyszer az életben végre úgy viselkedett volna, mint egy empatikus anya, és nem úgy, mintha az egyik betege lennék.

– Tudod, mit? – válaszoltam a hat hónappal ezelőtti beszélgetésünk során. – Talán meg is fogom tenni. Méghozzá a velencei szemeszterem után. Mallorcára egyelőre nem kell elmennem, de a rövid haj tényleg jól állna nekem, nem gondolod?

Talán gyerekes volt provokálni őt. De huszonkét éves vagyok, és annyira elegem van abból, hogy állandóan az ő parancsait követem. Így hát elmentem Velencébe. A szüleim számára ez aligha jelent majd változást. Továbbra is tökéletesen fogják végezni a munkájukat, és továbbra is tökéletes életet fognak élni. Azt a tökéletes életet, amelyben mindig is idegennek éreztem magam. Túl hangosnak. Túl türelmetlennek és túl kíváncsinak. Túl alkalmatlannak.

Olaszország legszebb városában majd megszabadulok ettől.

Mély levegőt veszek, és kizárom anyám hangját a fejemből. Mától független és szabad vagyok. Az unokatestvérem, Olivia önmegerősítésnek nevezi ezt. Ha elég sokszor mondod magadnak, akkor érezni is fogod.

Leszálláskor azonban inkább egyfajta bénító fáradtságot és feltörő pánikot érzek. Talán akkor jön el a szabadság érzése, ha végre megszabadulok ettől a szörnyen nehéz bőröndtől. Biztosan. Néhány métert sétálok, közben pedig alig tudom levenni a szemem a sok vízitaxiról, amelyek a kikötőben ringatóznak, és utasok szállnak róla fel és le, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

A parton hatalmas a tömeg; az emberek csak úgy özönlenek ki a hajókból, míg mások türelmetlenül várják, hogy felszállhassanak. A levegő tele van hangos zsivajjal, amely az egész kikötő területén visszhangzik. Hallani a turisták nevetését, a helyiek élénk beszélgetéseit és a hajósok kiáltásait, akik bejelentik a következő útjukat.

Ötödjére lapozgatom át a foglalási visszaigazolásomat. A szálláshely két fotója kissé homályos, és még nem lehet következtetni a feltételezett patkányproblémára.

– Scusa.

Összerezzenek, amikor egy lány hátulról megérinti a vállamat. Kicsit alacsonyabb nálam, barna bőrű, türkizkékre festett haja alig a válláig ér.

– Valamit elvesztettél.

Barátságos mosollyal átad egy papírt, amelyről egy pillanat alatt felismerem, hogy a jegyzetlapom.

A lap aljára vészhelyzet esetére felfirkáltam a panzió nevét és címét.

– Grazie. – Hálás mosollyal nézek a lányra, és megkönnyebbülést érzek. Órák óta ez az első alkalom, hogy valaki hozzám szól. – Ismered ezt a környéket? – Saját magam is meglepődöm, hogy az olasztudásom kevésbé akadozik, mint vártam. Úgy tűnik, a négy év idegennyelv-tanulás mégis meghozta a gyümölcsét.

A lány bólint.

– Nyaralni jöttél? – A tekintete a bőröndömre siklik.

– Én… egy szemesztert töltök Velencében – motyogom, mintha ez válasz lenne a kérdésére.

– È fantastico. Imádni fogod itt! Az biztos!

– Elhiszem. – Mosolyt erőltetek magamra. – Most először is meg kell találnom a szállásomat. Meg tudnád mondani, hogy jutok el innen a leggyorsabban Castellóba?

– Persze – bólint, és előveszi a telefonját. – Nos, vagy gyalog mész… – a tekintete ismét a bőröndömre esik –, vagy buszra szállsz.

Meglepett arckifejezésemet látva nevetni kezd.

– Természetesen vízibuszra. Ezek kisebb hajók, mint az AliLaguna, amellyel a repülőtérről jöttél.

Úgy tűnik, sokat kell még tanulnom erről a városról.

– Hogy hívnak?

– Merle. És téged?

– Giulia. – Rövid szünetet tart. – Németországból jöttél, ugye? – Mielőtt válaszolhatnék, folytatja: – Errefelé sok a turista. Egy idő után megtanulod megkülönböztetni az akcentusokat. Arról nem is beszélve, hogy… – Mosolyogva rámutat a kis medálra, ami a hátizsákomon lóg. 1. FC Köln.

– Á! Az már ezer éve ott lóg. Még első évben kaptuk az egyetemi kezdőcsomagban. Nem vagyok nagy focirajongó.

– Én sem. De a legjobb haverom, vagyis inkább a barátom extrákkal… nem is tudom, hogy most hogyan nevezzük a kapcsolatunkat… egy egész kiselőadást tarthatna neked róla – mosolyog Giulia.

– Nekem is volt egyszer egy ilyen jelöltem.

– Egy futballmániás vagy egy legjobb haver, aki túl dögös ahhoz, hogy csak a legjobb barátod legyen?

– Valójában mindkettő – válaszolom mosolyogva. – Szerencsére már régen volt.

Felveszi a napszemüveget, ami eddig a felsőjébe volt tűzve.

– Szóval… Castellót mondtál. Szívesen elvinnélek, de sajnos ma még el kell intéznem néhány dolgot.

Kár. Giulia azonnal szimpatikus lett nekem.

– Semmi baj. Elboldogulok.

– Velence elég kanyargós, de kicsi. Ha eltévednél, előbb-utóbb egy forgalmas helyen bukkansz fel.

Fogalmam sincs, hogy Giulia megjegyzése valóban megnyugtatott-e, de nem mutatom ki a bizonytalanságomat.

– Örülök, hogy megismerkedtünk.

– Részemről szintén, Merle.

Alig tűnik el Giulia egy sikátorban, máris kissé elveszettnek érzem magam.

A bőrönd majdnem kicsúszik az izzadt kezemből, és kétszer is meg kell állnom, hogy újra megfogjam.

Itt az idő, Merle. A te kicseszett időd! És mindenekelőtt az esélyed!

Velencében vagyunk. Mi, azaz az összes idegen ember körülöttem, a bőröndöm és én. Merle Weber. Huszonkét éves. Felkészült mindenre, ami jöhet.

Szinte mindenre, helyesbítek, amikor elérem a vaporettók kikötőjét. A menetrend szerint a motoros vízibuszok Velence egész területén megállnak. Ennek megfelelően óriási a sor, amely a jegypénztárhoz vezet.

Éppen azon gondolkodom, hogy nem lenne-e jobb gyalog menni, amikor a telefonom rezegni kezd. De ezzel még várnom kell egy pillanatot, mert éppen rám kerül a sor a fizetésnél.

Alig van a kezemben a jegy, máris előkapom a zsebemből a mobilt, de az üzenet nem az unokatestvéremtől, és nem is az anyámtól érkezett. Egy olasz feladótól jött e-mail. Azonnal felgyorsul a pulzusom. Elfelejtettem volna valamit? Fejben végigfutok a hosszú teendőlistán, amelyet indulás előtt többször is ellenőriztem. Minden jelentkezési lapot és űrlapot kitöltöttem, mind a kölni egyetem, mind a velencei Ca' Foscari Egyetem felé.

Vagy fél percbe is beletelik, mire az e-mail szövege teljesen betöltődik. Fél perc, ami alatt az ujjaim egyre izzadtabbak lesznek.

Idegesen kezdem el olvasni az első sorokat. Az olyan kifejezések, mint a vízkár, felújítási munkálatok és késedelem hideg borzongást keltenek a hátamon, és egy pillanatig eltart, mire a levél jelentése eljut az agyam hátsó részébe.

…sajnálattal közöljük, hogy a lefoglalt szobája jelenleg nem áll rendelkezésre…

Distinti saluti,

Valeria Ferrari

Második fejezet
MATTEO

– Nem tudnál egyszer az életben egyértelműen fogalmazni? – Laura szavai dörgedelemként dübörögnek a fejemben. A karját a mellkasán keresztbe fonja, és alig harminc centire áll tőlem. Olyan egyszerű lenne most megcsókolni. Olyan egyszerű, és legalább annyira helytelen. Mert már nem tűnik helyesnek. De valaha is annak tűnt vajon?

– Kérlek, ne kiabálj olyan hangosan! – Meg kell próbálnom megnyugtatni.

Annyi düh van a szemében, hogy szinte fenyegetőnek tűnik. Nem vagyok hozzászokva Laura ezen oldalához. Eleinte nagyon harmonikus volt a kapcsolatunk. Egészen addig, amíg…

– Olyan hangosan beszélek, ahogy akarok!

– De felébreszted a barátaimat. A falak vékonyabbak, mint gondolnád – suttogom, és bárcsak ne vittem volna el ma este a Casa Nerába. Nem akartam ezt. És mégis tudnom kellett volna, hogy így fog végződni. Mert mindig így végződik.

– Ha tudnád, mennyire nem érdekel – sziszegi, és fenyegetően felemeli a mutatóujját. – Hadd tudják meg, milyen átkozott kis játékokat játszol velem, Matteo!

A nevemet szinte csak úgy kiköpi magából. Mint egy rágógumit, amelyik elvesztette az ízét.

– Istenem, milyen naiv voltam! Azt hittem, tényleg szeretsz.

Nagyot nyelek. Mit mondjak erre? Hogy nem tudom megadni neki, amit keres? Ez nem tűnik túl megnyugtató válasznak.

– Most biztosan azt fogod mondani, hogy nem miattam van, hanem miattad, ugye?

– És ha így van? – kérdezem, és imádkozom, hogy ez minél előbb véget érjen. Hogy valahogy sikerüljön megnyugtatnom Laurát. Megnyugtatnom magamat. Utálom, amit itt csinálok. Annyira utálom, hogy megpróbálok nem belegondolni. Hagyom, hogy a bűntudat leperegjen rólam. Most nem foglalkozhatok vele. Majdnem éjfél van, és ha a barátaim rájönnek, hogy megint problémám van egy nővel, akkor újból magyarázkodnom kell.

– Csak azt akarom tudni, mi jár a fejedben. – Laura szeme gyanakodva összeszűkül. – Azt hittem, te is ezt akarod.

Amit akarok, és ami lehetséges, az két különböző dolog. De ezt természetesen nem mondom ki hangosan. Inkább nem mondok semmit. Csak közhelyeket ismételgetnék, és ő jobbat érdemel. Minden nő jobbat érdemel. Minden nő jobbat érdemel nálam. Sajnálom, hogy nem tudom ezt megmondani neki.

– Tényleg fogalmam sincs, mit láttam benned.

A szavai forró szikrákként csapódnak a mellkasomra, és felrobban a bőröm. Nem bírom elviselni a fájdalmat.

– Pedig az előbb még nagyon akartad, hogy a nyelvemet a combod között érezd.

A pofon váratlanul ér, bár valószínűleg teljesen megérdemelten. De mit tehetnék? Menjek fejjel a falnak? Talán az hősiesebb lenne, mint egyszerűen visszatámadni. De sosem állítottam, hogy hős vagyok. Jelenleg megelégednék azzal, ha nem pusztulnék bele.

Nem akartam bántani, a fenébe is, esküszöm! De valahogy mindig ebbe a zsákutcába keveredek, ahonnan másképp nem tudok kijutni. Újra és újra. Mint egy film végtelen időhurkában. Ám bárki is írta ezt a forgatókönyvet, szerintem eléggé szarul sikerült.

Gyorsan elengedem, és az ajtó felé tolom.

– Kérlek, menj el! – bukik ki belőlem.

Laura sötét szemmel, dühösen néz rám, mintha azonnal újra meg akarna ütni. De nem teszi. Csak áll felemelt fejjel, amíg az ajka cinikus mosolyra húzódik.

– Tudod, mit, Matteo? Sajnállak téged. Hihetetlenül sajnállak! – Azzal lendületesen az ajtó felé fordul.

A szívem olyan hevesen ver, hogy alig kapok levegőt. De ezt nem szabad kimutatnom. Neki nem. És a többieknek sem.

Egy pillanatra megáll.

– Senki, senki a világon nem kényszerít téged arra, hogy ekkora seggfej legyél. – Nem néz vissza rám, lenyomja a kilincset, és kemény léptekkel eltűnik a folyosón. Végre.

Úgysem kapott volna választ. Mert nincs mit mondanom erre, csak annyi, hogy nagy valószínűséggel igaza van. Senki sem kényszerít arra, hogy seggfej legyek. Magamtól is jó vagyok benne.

Harmadik fejezet
MERLE

– Nyugodj meg, Merle! Nyugodj meg! – mormolom halkan magamban. – Minden rendben lesz. Van egy működő telefonod, és alig kétórányira vagy otthonról.

Az átkozott repülővel! Mert egy szinte idegen országban vagyok! Teljesen magamra hagyva!

Elönt a forróság, és megpróbálom megnyugtatni a száguldó szívemet, hogy minden rendben lesz. Nem a semmi közepén vagyok, hanem egy olasz városban. Ahol senkit sem ismerek.

A telefonom rezeg.

Anya: Leszálltatok? Írj, ha megérkeztél!

Kinyomom az üzenetet, hogy véletlenül se nyissam meg. Most igazán nincs szükségem a szüleim aggodalmára – vagy inkább ellenőrzésére. Pontosan tudom, hogy anya valami olyasmit mondana, hogy „én megmondtam”, vagy „Londonban ez biztosan nem történt volna meg”. Ehelyett e-mailt írok a weboldalnak, amelyen keresztül a szállást lefoglaltam. Meglepetésemre elég gyorsan válaszolnak.

Átfutom a sorokat, és felháborodva kapkodok levegő után, amikor valami „belső kommunikációs hibáról” olvasok, és a megértésemet kérik. Mi a franc?!

Próbálom összekapni magam. Na és akkor mi van? Miért is panaszkodnék? Na jó, egy bazi nehéz bőrönddel állok a velencei lagúnáknál, és nincs szállásom erre az éjszakára. De cserébe Velencében vagyok. A pizza és a pasta földjén. Annyi fagyit fogok enni, amennyit bírok, remélhetőleg csoda szép indián nyár vár rám Olaszországban, és végre választ kapok egy kérdésre, amely a nagyapám halála óta foglalkoztat. Egy kérdésre, amely hónapok óta kavarog bennem.

Ráadásul biztosan nem csak egy szálloda van ezen a szigeten. Persze hogy nem. Egyszerűen bemegyek a legközelebbi panzióba, és lefoglalok egy megfizethető szobát.

Ahogy a sétányon sétálok, a torkom szárazabbnak érzem, mint egy sivatagi oázist. Betérek a legközelebbi étterembe.

Egy vörös téglás ház, csupán néhány méterre a vaporettómegállótól. Ablakok zöld kerettel, a vakolat kissé lepattogzott, de mégis van benne egyfajta báj.

Nézem a sok széket, amelyek egy világos napellenző alatt sorakoznak. Amikor újra végigpásztázom a sétányt, felfedezek egy nagy teraszt, amelyet egy járda választ el a háztól. Mint egy túlméretezett erkély, a lagúna vize fölé emelkedik, és még több helyet kínál a vendégeknek.

Megállok és várok, amíg egy apámmal körülbelül egyidős férfi kilép az ajtón. Bordó színű kötényt visel, sötét, kissé őszülő haja van.

– Scusi! – kezdek el bocsánatot kérni, és ez azonnal felkelti a figyelmét.

– Prego? Miben segíthetek?

– Ööö… – hirtelen úgy érzem, mintha egyszerre elfelejtettem volna az összes olasz szót. – Kaphatnék egy kis vizet? – dadogom.

A férfi az utolsó szabad helyre mutat, közvetlenül a bejárat mellett, és bólint.

– Várj egy kicsit! Mindjárt jövök.

Hezitálva leülök a székre. Mivel nem jön vissza azonnal, előveszem a mobilomat, hogy az interneten szabad szállásokat keressek. Oldalról oldalra kattintgatok, és csalódottan kell megállapítanom, hogy már az összes megfizethető szoba foglalt.

– A francba! Ez nem lehet igaz – káromkodom halkan, mire egy idős hölgy kérdő pillantást vet rám. Gyorsan mosolyt erőltetek magamra, és újra a telefonomra koncentrálok. Istenem, annyira örülök, hogy az itteni emberek nem értik, amit mondok!

Amikor megérkezik a vizem, egy hajtásra kiiszom.

– Még egyet? – kérdezi a pincér elhaladva mellettem.

Megrázom a fejem.

– De lenne egy másik kérdésem.

– Örömmel válaszolok.

– Nem tudja véletlenül, hol tudnék spontán szobát foglalni?

A férfi kíváncsian néz rám.

– Mennyire spontán legyen? Erre a nyárra?

Ideges nevetés tör fel belőlem.

– Igazából ma éjszakára kéne. Épp most törölték a foglalásomat.

– Ó, jesszus! Sajnálom. Jelenleg ez elég nehéz lesz. A város még mindig tele van. Csak késő ősszel lesz jobb a helyzet. Megpróbálhatod az egyik Airbnb-t a közelben, és talán szerencséd lesz. Néha akad még ott szabad hely. De ne várj túl sokáig! Egész éjjel esni fog.

– Köszönöm – mondom, és igyekszem, hogy a hangom nem tűnjön túlságosan kétségbeesettnek.

Kifizetem a számlát, és már húzom is a bőröndömet abba az irányba, amerre a kedves férfi küldött.

Fogalmam sincs, mire számítottam pontosan, de ami a mellékutcában elém tárul, az határozottan más. Talán azért, mert egy részem legalább egy aprócska táblában reménykedett.

Minden elhagyatottnak tűnik, sehol senki. Hogy a fenébe érhetnék itt el valakit?

Rövid ideig fontolgatom, hogy felhívom anyámat. A valamivel drágább hotelokban biztosan lesz még szabad szoba. Kérhetnék tőle pénzt, remélve, hogy előre kifizeti az első éjszakát. Legjobb lenne négyszáz vagy akkor már hatszáz? Ahogy elnézem az internetes árakat, ennyire biztosan szükségem lesz. De azon túl, hogy ez egy csomó pénz, képtelen lennék elviselni, hogy megint végighallgassam a szemrehányásait. Bármi is legyen az oka annak, hogy az anyám utálja ezt a várost, nem adok neki okot arra, hogy tovább rombolja az álmaimat.

Fáradtan rogyok le a bőröndöm mellé a macskaköves aszfaltra. Egy kis szerencsével még ma felbukkan az egyik tulajdonos. És egy kicsit több szerencsével pont abban a lakásban lesz egy szabad ágy.

A mobilomon felvillan egy WhatsApp-üzenet az unokatestvéremtől:

Livi: Mi újság? Helyzetjelentést kérek!

Merle: Eltekintve attól, hogy ma éjjel valószínűleg az utcán kell aludnom, minden rendben.

Küldök neki egy képernyőképet az átkozott e-mailről.

Legkésőbb akkor, amikor Livi videóhívása felvillan a képernyőmön, rájövök, milyen meggondolatlanul cselekedtem. Nyilvánvaló, hogy az unokatestvérem aggódik. Elutasítom a hívást.

Merle: Már csak 12%-om van :(

Livi: Kérlek, mondd, hogy ez csak vicc.

Merle: Megoldom. Kérlek, ne aggódj.

Livi: Ha a „ne aggódj” alatt azt érted, hogy ne szálljak fel a legközelebbi repülőre Velencébe, akkor sajnos csalódást kell okoznom. Igenis aggódom.

Merle: Hozod a férjed és a gyereket is, hogy négyen aludjunk az utcán?

Olivia nemcsak négy évvel idősebb nálam, hanem már házas is, és van egy elbűvölő kislánya.

Livi: Te tényleg őrült vagy! Hívj fel azonnal, ha találtál valamit. Anyád tud róla?

Merle: Talán meguntam az életem?

Livi: Megkérdezem Robertet, hátha ő ismer valakit. Tudod, hogy mindenhol vannak rokonai.

Merle: Köszönöm! És ahogy mondtam… Ne ess pánikba! Már nagylány vagyok.

Egy nagylány nagy bőrönddel.

A fejemet a bőröndömre hajtom.

– Csak azt ne mondd, hogy nem találtad meg a vaporettókat.

Összerezzenek a magas női hangtól. Egy pillanat alatt felismerem, hogy Giulia az. Türkizszínű haja biztosan egyedülálló Velencében.

– Mit csinálsz itt? – csúszik ki belőlem zavaromban. Felállok a földről, leporolom a kezemet a rövidnadrágomon, és kissé ferdén nézek rá.

– Macskákat etetek. – Giulia megerősítésképpen felemel egy ezüstösen csillogó tálat.

Csak most veszem észre a kis tigrist, aki eddig kissé távol tartotta magát tőlünk.

– Ő egy kóbor cica. És meglehetősen gyámoltalan, ha engem kérdezel. – Egy marék eledelt önt a kezébe, és letérdel. – A legtöbb utcamacska elég élelmet talál a turisták körül. De Grigio eleinte eléggé félénk az idegenekkel.

– Grigio? – A szürke. A név logikusnak tűnik. A kandúr nem túl nagy, nagyon vékony, és egyszínű szürke szőre van. De hogyhogy van neve, ha nincs otthona?

Mielőtt megkérdezhetném, Giulia odanyújtja nekem a zacskót.

– Megpróbálod?

Némi habozás után elfogadom.

– És biztos vagy benne, hogy nem beteg?

Giulia megrázza a fejét.

– Nem lehetek biztos benne. De tekintve, hogy gyakran fekszik az ágyunkban, és eddig még egyikünk sem halt meg… – Rövid szünetet tart, mintha megijedt volna a saját megjegyzésétől. – Mindegy… Mit csinálsz itt? – A tekintete rám, a bőröndömre, majd a kapucnis pulóverre vándorol, amelyet néhány perccel ezelőtt még párnának akartam használni, és most a bőröndöm mellett fekszik.

– Lemondták a szobafoglalásomat.

– Tessék? Mikor?

– Körülbelül… – Megnézem az időt a telefonomon. – …másfél órával ezelőtt. – Néhány szóban összefoglalom Giuliának az eseményeket.

– Ezt nem gondolhatják komolyan. Mit is mondtál, melyik panzió volt az?

Alig válaszolok a kérdésére, máris mély sóhajt hallat.

– Merda! A családnak jelenleg nem könnyű. Hosszú történet.

– És ezt csak ma vették észre? – kérdezem kissé vádló hangon, pedig Giuliának a legkevésbé sincs köze az ügyhöz, ezért hozzáfűzöm: – Bocs, csak nagyon ki vagyok merülve.

– Egy ilyen megérkezés után mindenki az lenne. – Giulia gyengéden megsimogatja a macska fejét, aki időközben bátran szaladgál körbe-körbe a lábunk körül. – Szóval nem tudod, hol töltsd az éjszakát?

Giuliának úgy tűnik, elég a hallgatásom.

– A helyzet az, hogy semmiképpen sem maradhatsz itt az utcán. Legalábbis, ha nem akarod, hogy meglopjanak.

– És én mindig azt hittem, hogy A tolvajok fejedelme csak a könyvekben létezik – próbálom oldani a hangulatot egy tagadhatatlanul  butácska viccel.

– A micsodák fejedelme?

– Csak egy történet. – Elhatározom, hogy amint találtam egy ágyat, ahol alhatnék, utánanézek az interneten, hogy lefordították-e a regényt olaszra.

– Ahol turisták vannak, ott tolvajok is. Szóval vigyázz az értékeidre!

– Oké – mondom, és ránézek a macskára, aki időközben dorombolni kezdett. Úgy tűnik, legalább nem kell egyedül töltenem az éjszakát. Vajon a házőrző kutyákhoz hasonlóan a macskákat is meg lehet tanítani őrködni?

Mintha Giulia olvasna a gondolataimban, elmélázva rágja az alsó ajkát.

– Csak ez az egy bőröndöd van?

– Meg egy hátizsákom.

Mély levegőt vesz.

– Rendben. Talán szerencsénk lesz, és észre sem fogják venni.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy mire gondol, az ujjai máris a bőröndöm fogantyújára záródnak. A kandúr kíváncsian emeli fel a fejét, mintha sokkal gyorsabban megértette volna, mi fog történni.

– Felejtsd el, Grig! Itt maradsz. Egy vendég egy éjszakára bőven elég.

Negyedik fejezet
MERLE

Napsütés. Amikor kinyitom a szemem, mindenhol ragyog a nap.

Nem csoda. A függönyök behúzása volt az utolsó dolog, ami tegnap este eszembe jutott. Várjunk csak… Függönyök? Nincsenek is függönyök. Megdörzsölöm a szemem, és egy pillanatig eltart, amíg az agyam felébred a mély álomból. Nem otthon vagyok. Nem is a szállodában. És szerencsére nem is abban a sötét sikátorban. Nem, elmentünk onnan. Pár száz méterre, azt hiszem.

Hirtelen visszatérnek az esti órák emlékei. Olyan hirtelen, hogy lendületesen felülök, és majdnem beverem a fejemet egy polcba.

Giulia, amint egy kulccsal kinyit egy ívelt acélajtót. A nagy, meglehetősen komor folyosó, ahol minden lépés hangosan visszhangzik. A széles, szőnyeggel borított falépcső, amin felmegyünk az első emeletre. A szoba ajtaja, amely előtt Giulia megáll.

„Alhatsz itt, ha megígéred, hogy nyolc óra előtt lelépsz. Ha valamelyikük meglát, letépik a fejemet."

Basszus! Basszus! Basszus! Automatikusan a telefonom után nyúlok, de a képernyő teljesen sötét. A francba! Pedig nem is kell óra ahhoz, hogy tudjam, már elmúlt nyolc. A telefonom biztosan még az ébresztés előtt lemerült. Vajon Giulia tudja, hogy még itt vagyok? És miért nem kérdeztem meg, hogy kik is pontosan azok a „többiek”? A családja?

Arra a gondolatra, hogy Giulia a szülei akarata ellenére engedett be a házba, összeszorul a gyomrom.

Pánikba esve rúgom le a takarót a lábamról. Még mindig a rövid farmernadrág és a rózsaszín spagettipántos top van rajtam, amit tegnap Németországban választottam ki az útra. Lassan leeresztem az egyik lábamat, majd a másikat az ágyról, és elkezdem átvizsgálni a szobát.

Vajon a sötétkék ágynemű, a kissé poros fabútorok és az íróasztalon lévő üres tolltartó alapján lehet-e bármit is következtetni erről a házról és lakóiról? Azon kívül, hogy sürgősen takarítani kellene itt, minden furcsán személytelennek tűnik. Ezek a dolgok gyakorlatilag bárkiéi lehetnek. Kinyitom a szekrényt, és két kapucnis pulóvert találok, amelyek valószínűleg egy fiatal férfihoz tartoznak. Talán Giulia bátyjáé? Ha igen, akkor már jó ideje nem járt itt, gondolom, és centiméternyi vastag porréteget simítok le az akasztóról. A rossz érzésem tovább erősödik, aztán egyszerre megállok a mozdulatban. A gondolataim hirtelen a saját holmimra, pontosabban a bőröndömre terelődnek. Hol lehet? Villámgyorsan végignézem a padlót, de csak a hátizsákomat találom meg.

Aztán eszembe jut. A fenébe! Giulia a lépcső mellett hagyta, hogy ne csapjunk felesleges zajt. Ha időben leléptem volna innen, senki sem vette volna észre.

Zokniban odasurranok a nagy ablakhoz, és kinézek az utcára. Eltekintve attól, hogy legalább öt méter magasan vagyok, a csomagom nélkül nem mehetek el. Bármennyire is szeretném elkerülni, nincs más választásom, mint ugyanazt az utat bejárni, amin tegnap este Giuliával idejöttem.

Talán még gyorsan bedughatom a telefonomat a konnektorba?

Hirtelen hangos zörgés hallatszik a folyosón, majd nem sokkal később egy mély férfihangot hallok, ami hirtelen eloszlatja a gondolataimat.

Bárki is az, túl gyorsan beszél ahhoz, hogy megértsem, mi történik. De még olasztudás nélkül is könnyű rájönni, hogy az illető dühös. Sőt, az nem is kifejezés.

Nem akarok hallgatózni. Tényleg nem. De ha meg akarom tudni, hogy pontosan hol vagyok és hogyan tudok eltűnni anélkül, hogy bajt okozzak, tudnom kell, mi folyik ebben a házban.

Néhány másodpercig habozok, mielőtt a szoba ajtajához lépek, és a fejemet oldalra hajtom az ajtófélfának.

– Merda! Te teljesen megőrültél? – Ugyanaz a hang, amit az előbb hallottam. Olyan rekedt, hogy a hátamon feláll a szőr. – Mit nem értettél abból, amiről beszéltünk? – Túl fiatalnak hangzik ahhoz, hogy Giulia apja legyen. Vagy a bátyja ez a fickó… vagy pedig…

Megpróbálom felidézni Giulia szavait. Említett egy srácot, akivel van valami.

Kellemetlen érzés kerít hatalmába.

– Kérlek! – könyörgöm hangtalanul. – Csak ne én legyek az oka ennek a vitának.

Imáim süket fülekre találnak, mert Giulia is megszólal.

– Nyugodj már le! Mégis mit kellett volna tennem? Ott hagyni az utcán? Megígértem neki, hogy egy éjszakára befogadom. Egyetlen éjszakára.

– És ez az éjszaka délelőtt tizenegyig tart?

Bármennyire is próbálkozom, a torkomban kialakult gombócot nem bírom lenyelni. Most már semmi kétség: ezek ketten miattam veszekednek. Forróság terjed szét a testemben. Az, hogy most már sokkal halkabban beszélnek, csak még rosszabbá teszi a helyzetet. Anélkül, hogy előbb megfontolnám a döntést, lenyomom a kilincset, és résnyire kinyitom az ajtót.

A folyosóról jobban lehet hallani a hangokat. Tompán, homályosan hangzanak, mint egy olasz szavakból álló zagyva. Csak a lépcsőt elérve van lehetőségem tovább hallgatni a beszélgetést.

– Nehéz napja volt, és rajtam kívül senkit sem ismer itt.

– Téged sem ismer.

– Pontosan tudod, mit akarok mondani. Az isten szerelmére, Diego, ne tégy úgy, mintha te a helyemben nem hoztad volna el.

Szóval a fickó neve Diego.

– Talán meglepő lesz számodra, de nem, nem tettem volna. Mert volt egy megállapodásunk. Egy megállapodás, amelyet mindenki betart a házban. Pontosítok: mindenki, kivéve téged.

– És mi van, ha már unom ezt az egészet?

Gúnyos horkantás hallatszik felém a lépcsőről.

– Gondolod, hogy élvezem, hogy én vagyok az ünneprontó? – Rövid szünetet tart. – És ha ez nem lenne elég válasz: ez az én házam. És amíg itt laksz, be kell tartanod a szabályaimat.

Ez a ház az övé? Hát ez a körülmény nem egyszerűsíti éppen a helyzetet. A gyomrom még erősebben összeszorul.

– Menj a fenébe!

– Szedd össze magad, Giulia! – Ellentétben azzal, amit a szavai sugallnak, a férfi most kissé békülékenyebbnek tűnik. – És tisztázd a dolgot a lánnyal. A lehető leggyorsabban. Nincs szükségünk idegenekre a Casa Nerában.

Fekete ház, fordítom le magamban, mielőtt az első lépések hallhatóvá válnak. Meg akarok fordulni, észrevétlenül visszamenni a szobába, de a recsegő parketta keresztbe tesz a tervemnek. A kezemet a szám elé teszem, és mozdulatlanul állok.

Gyerünk, Merle! Fuss el, vagy gondoskodj róla, hogy azonnal láthatatlanná válj! Csinálj bármit, csak tűnj el erről a folyosóról!

De már késő.

Giulia és egy férfi, nyilván Diego, feljönnek a lépcsőn, és egyenesen felém tartanak. A háztulajdonos pár évvel idősebb nálunk, de legfeljebb harmincéves lehet, rövid fekete haja és mélyen ülő arccsontja van, ami fenyegetően keskenynek láttatja az arcát.

– Nagyszerű! Máris van egy kíváncsi hallgatózónk. Na, ezt hogyan fogod megmagyarázni a többieknek?

Sötét, közelálló szeméből dühös szikrákat lő. Bűntudatosan az ajkamba harapok.

– Sajnálom – fordulok Giulia felé. Ami ezt a Diegót illeti, úgy tűnik, minden esélyemet eljátszottam. Ha egyáltalán feltételezhető, hogy valaha is volt esélyem. – Lemerült a telefonom, és az ébresztő… – A magyarázat közepén elhallgatok, mert rájövök, hogy egy ilyen indoklás épp annyira helyénvaló, mint maga a titkos hallgatózás. – Adj pár percet, és már el is tűntem, oké?

Alig merem megnézni ezt a Diegót. Nem csak a durva hangja az, amitől olyan komornak tűnik. Talán a sötét ruhája miatt? Fekete inget visel, amelynek felső gombjai nyitva vannak. Most először nyílik alkalmam megnézni az ezüstös medált, amely a nyakában lóg. Ez egy kereszt?

– Persze. Vagy előbb még feltöltenéd a mobilodat? Mit szólnál egy reggelihez? – A hangjában rejlő irónia nem hagy kétséget afelől, mennyire dühös.

– Ne már! Úgy viselkedsz, mintha bűntényt követett volna el – véd meg Giulia.

– Ki tudja, talán nem csak úgy viselkedek. Ki mondja, hogy nem lopott el semmit?

Hirtelen olyan düh tör rám, hogy gúnyosan a kereszt alakú medálra mutatok.

– Ez aztán a felebaráti szeretet. Micsoda képmutatás! – Ez talán egy kis túlzás volt. Ha nem rögtön kettő.

– Képmutatás? – ismétli összevont szemöldökkel.

– Szerinted talán nem? Azért csinálsz felhajtást, mert megragadtam az egyetlen esélyemet, hogy aludjak valahol?

– Komolyan Szűz Mária helyzetéhez hasonlítod a tiédet?

Bár nem vagyok különösebben vallásos, beismerem, hogy a hasonlat kissé elhibázott.

– Ugyan már, a lemondott foglalás ötlete bárkinek eszébe juthat. Hihetetlen, hogy ilyen naiv vagy. – Diego újra Giulia felé fordul.

– A szállása Valeria panziójában lett volna.

Alig hagyják el Giulia száját a szavak, Diego megváltozik. Nem tudom megmondani, hogyan. Azt sem, hogy a vonásai lágyabbá válnak-e vagy még feszültebbé. Az arckifejezése egyszerűen… más.

– Ki mondja? – morogja.

– Láttam. – Vagy csak képzelődöm, vagy Giulia valóban kerüli a tekintetemet. Talán azért, mert tegnap este egy szót sem ejtett arról, hogy ismeri ezt a Valeriát? – Láttam az e-mailt. A lemondásról szóló e-mailt.

Diego orrlyukai kitágulnak, ökölbe szorítja a kezét, mintha nagy erőfeszítésébe kerülne, hogy ne mondjon semmi meggondolatlant.

– Jól van. Remélem, gyorsan talál valami újat. Addig remélhetőleg nem fog bajt okozni. – Úgy beszél rólam, mintha nem állnék közvetlenül előtte a folyosón. De ez nem változtat semmit azon a közvetett engedményen, amit az imént tett.

– Maradhatok? – Hitetlenkedve hagyja el a szó a számat.

– Maradhatsz. De hogy tényleg akarsz-e, azt majd meglátjuk.

– Nem csak furcsa volt, Livi. Hanem komolyan ijesztő is. Hogyan gondolhatja meg magát valaki ennyire gyorsan?

Alig kapcsoltam be újra a telefonomat, máris Livi neve villant fel a kijelzőn. Videóhívás. Igazából nem ártott volna pár perc nyugalom, hogy lehiggadjak, de nem utasíthattam el újra az unokatestvéremet.

– Először is tartozol nekem egy bocsánatkéréssel azért, hogy miattad szinte egy szemhunyásnyit sem aludtam. Legutóbb akkor volt ilyen rossz éjszakám, amikor Finchennek jött az első foga. Már majdnem felhívtam anyádat, Merle.

– De nem tetted meg, ugye? – kérdezem lélegzet-visszafojtva.

– Hidd el, kedves kuzin, ha megtettem volna, most nem ebben a Casa Izében lennél, hanem a legközelebbi repülőn hazafelé.

– Casa Nera – javítom ki, miközben nézem, ahogy az akkumulátorom töltöttségi szintje hatról hét százalékra ugrik.

– Egyáltalán nem érdekel. A következő születésnapodra kapsz tőlem egy külső akkumulátort. Ez már most biztos.

– De kérlek, ne azt a péniszizét, amit Ems adott neked.

– Először is, az egy leánybúcsús ajándék volt, másodszor pedig… Másodszor pedig ez a péniszizé megmentette volna a seggedet tegnap este. És az én éjszakámat is. – Az unokatestvérem színlelt sértődöttségében levegő után kapkod. Pedig már rég beláttam, hogy igaza van. Ha Livi éjszaka egy idegen városban lenne, én is ugyanúgy aggódnék. – De térjünk vissza a lényegre… Úgy döntöttél, hogy ott maradsz?

– Egyelőre nincs más választásom.

– Az nem lehet, hogy egész Velencében nincs egy szabad szoba sem.

– Nincs megfizethető szoba – pontosítok. Már a gondolattól, hogy vannak emberek, akik több száz eurót fizetnek egy éjszakáért, szédülni kezdek. – Robert talált valamit? Írtad, hogy utánanéz.

Livi sóhaja megadja a választ.

– Amint van valami újság, jelentkezem. És ki tudja… Talán mégiscsak sikerül összebarátkoznod ezzel a Diegóval.

– A remény hal meg utoljára. Alig várom, hogy megismerjem a többieket. – Giuliától már tudom, hogy öten laknak a házban. – Négy fiú és egyetlen lány. Giulia helyében én is megőrülnék ennyi tesztoszterontól.

– Dettó. Kicsomagoltál már?

Fejrázás helyett az iPhone-om kameráját a bőröndre irányítom.

– De legalább újra nálam van.

– Akkor kezdődhet a velencei kaland?

Vállat vonok.

– Hiszen ezért vagyok itt, nem?

– Persze. Bízom benned, Sherlock!

A telefonomat az ágy melletti kis éjjeliszekrényre teszem, az ablakhoz megyek, és megmutatom Oliviának a kilátást a vízre.

– Tudod, min csodálkozom? Miért hagynak üresen egy ilyen gyönyörű szobát? Simán ki lehetne adni.

– Talán nincs szükségük a pénzre.

– És inkább elpazarolják?

– Úgy tűnik, nem igazán szeretnek vendégeket fogadni… Vagy inkább azt szeretnéd, ha az lenne a magyarázat, hogy ott temettek el egy holttestet?

– Haha! – Megpróbálom elnyomni a kellemetlen érzést, ami Livi szavai hallatán újra felkavarodik bennem. – Vagy anyámnak igaza van, és éjszaka kövér patkányok mászkálnak a csövekben.

– Pfuj! – borzong Livi.

– Apropó, anya. Most le kell tennem – motyogom, és leülök az ágyra. – A legszükségesebbeket kipakolom, aztán felhívom a szüleimet.

– Még mindig nem tartja jó ötletnek, ugye?

– Az anyám?

Livi bólint.

– Jóváhagyott valaha is valamit, ami számomra fontos volt? – erőltetek mosolyt magamra. – Üdvözöld Robertet a nevemben. És a kedvenc keresztgyerekemet is.

Alig tesszük le a telefont, máris két fotót küldök a családi csevegőbe. Az egyiket a szobámról, a másikat pedig a kilátásról az ablakból. Mindkét kép egy örökkévalóságig töltődik, mire végre megjelenik a pipa. Úgy tűnik, a nagy sebességű adatforgalmam maradékát felemésztette a rövid videóhívás Livivel. Vajon van-e ebben a házban wifi? És ha igen, tényleg meg akarom kérdezni?

Törökülésben leülök az ágyra, és kinyitom a bőröndöm cipzárját. Még ha pár nap múlva remélhetőleg találok is másik szobát, legalább végre elővehetem a tiszta ruhákat és kozmetikumokat.

A felsők között egy kis rózsaszín ajándéktasakot találok. Kíváncsian előveszem, és megnézem, van-e rajta felirat vagy cetli. Nincs.

Rövid ideig elgondolkodom, hogy lehetséges-e, hogy anya vett nekem ajándékot az utazásra. Amikor kinyitom a táskát, először egy apró kártya kerül a kezembe, alig nagyobb, mint egy ruhacímke.

Szia, kedvenc unokatestvérem!

…hogy mindent hajszálpontosan rögzíthess nekem, és később ne felejts el semmit!

A te Livid

Ui.: Anyukád megígérte, hogy diszkréten elrejti a kis meglepetésemet. Kíváncsi vagyok, sikerült-e neki.

A szívem megtelik melegséggel. A mohazöld jegyzetfüzet, amit most a kezemben tartok, valójában egyáltalán nem az én színem, és  mégis van benne valami, amit nagyon szeretek. Az ujjaimmal végigsimítom a keménytáblás borítón lévő feliratot. A goal without a plan is just a wish”,{1} áll rajta.

Bőven akad hely az élmények számára, amelyek itt várnak rám. Izgatottan turkálok a holmim között a tolltartóm után, és elővarázsolok egy tollat.

A bőrönd többi tartalma várhat. Mert bár még csak pár órája vagyok Velencében, máris rengeteg mesélnivalóm van.

{1} A terv nélküli cél csak vágyálom. (angol)