A könyv eredeti címe: DEUS

Szerző: Sigríður Hagalín Björnsdóttir

Az eredeti kiadó: Benedikt, Reykjavík, www.benedikt.is

A Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen közreműködésével.

Borító: Elin Mejergren

Fordította: Patat Bence

© Hungarian translation: Patat Bence, 2024

© Cser Kiadó, 2024

© Sigríður Hagalín Björnsdóttir, 2023

A könyv magyar fordítását az

ICELANDIC LITERATURE CENTER támogatta.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni,

adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában

vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti

úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-774-9

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Cser Judit

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

TARTALOM

Sigfús

Ísabella

Az 1. felvétel leirata

Érdekes időket élünk.

Néha sem az irodalom, sem az újságírás nem képes leírni a jelenkort.

Ez a könyv erre kísérel meg reagálni.

Kezdetben volt az Ige,
és az Ige Istennél volt,
és Isten volt az Ige.

János evangéliuma

Szerintem a tudat az, amit az információ érez akkor, amikor feldolgozzák.

Max Tegmark

Deus does not exist, but if he does,

he´d want to get down from that cloud.

Sykurmolarnir

Sigfús

Sigfús Helgason a Mjódd buszvégállomáson találja meg Istent, ahol éppen arra vár, hogy az óra 8 óra 3 percet mutasson, és el tudjon indulni a 24-es járattal Grafarvogurbe. A vezetőülésben ül, csak néz maga elé, és egy régi vers jut eszébe:

Immár minden bércet

csend ül,[1]

amikor hirtelen rés nyílik az égen, és fény árad felé. Először azt hiszi, hogy elpusztul a világ, mégiscsak ledobták az atombombát; az arca elé kapja a kezét, és rémületében felkiált, de aztán rájön, hogy a fény a bensőjét tölti el, odakint minden változatlan. A szétgraffitizett beállók olyanok, mint mindig, a szürke acélszerkezetes házak a tőlük megszokott módon állnak ott, a reggeli forgalom a Reykjanesbrautön ugyanúgy zúg, mint máskor.

Egyedül Sigfús változott meg, megtelt fénnyel, reménnyel és különös örömmel, úgy érzi, újra gyermek lett. Kellemes borzongás járja át, a haja az égnek áll, végtelen rokonszenvet érez mindennel, ami csak él és mozog a földön, a gyászkeretes körme alatti baktériumokkal, a lámpaoszlopokon ülő sirályokkal, a bokrokkal, amelyek lombjukat a házfalak tövébe hullatják. Zúg a füle, a hang erősödik és halkul, mint amikor valaki egy régi rádiót próbál beállítani, majd azt hallja, hogy egy hang tisztán és hangosan azt mondja:

Jézus vére.

Jézus vére, ismétli meg Sigfús és eltűnődik e szavakon, aztán feláll, tétován kiszáll a vezetőülésből, és végignéz a járművön.

Hallották? Jézus vére!

De a buszon ülők nem hallanak semmit, mindenféle dugókkal a fülükben valami mást hallgatnak, és Sigfús egyedül áll a busz elejében széttárt karral, könnyes szemmel, és felkiált, a neki az imént megnyilvánuló igazságtól meglepetten és boldogan:

Isten létezik, és szeret bennünket, Jézus vére pedig megtisztít minket a bűneinktől.

Az utasok csak meregetik rá a szemüket, és fészkelődnek a helyükön, ez kellemetlen és idegesítő, mivel már 6 perccel múlt 8 óra, és a busznak el kellett volna indulnia, de a sofőr különös állapotban van. Könnyek között és nevetve járkál a buszon, és kiáltozik:

Szeret engem! Mindannyiunkat szeret!

Az emberek leszállingóznak, valaki hívja a 112-t, nem sokkal később szirénázva megérkeznek a rendőrök, és megkérik Sigfúst, hogy tartson velük, ivott valamit, jóember?

Az utasok figyelik, ahogy a rendőrautó elhajt az utcában Sigfússzal a hátsó ülésen, sóhajtoznak, a fejüket csóválják, előveszik a telefonjukat, hogy szóljanak, késni fognak, vagy hogy menjen értük valaki. Tudják, hogy a következő busz sokára jön. A buszhálózatban Istennel nem számoltak, teljesen megzavarja a terveket.

Ísabella

Ísabella a buszmegálló padján ül, és a rendőrautó után néz, ez meg mi volt?

Sokszor utazott ezzel a sofőrrel, aki nagyon rendes. Felengedi azokat, akik nem tudnak fizetni, kiszáll segíteni a kerekes székkel vagy nagy babakocsival felszállóknak. Olyankor vidám az arca, örül, ha segíthet.

Máskülönben bánatos a tekintete. Testes, kissé kövér, igazából nem is fér el a vezetőülésen, az arca gyakran olyan, mintha valami szomorúra gondolna. Néha pedig furcsa, olyankor csak néz ki a szélvédőn, és nem vesz észre senkit, az ajka úgy mozog, mintha próbálna emlékezni valamire.

De ennyire soha nem volt furcsa. Szegény ember.

Ísabella az orrát szívva előveszi az iPhone-ját, megnézi, aztán visszateszi a zsebébe. Az osztálytársai mindig kitalálnak valami újat. Ma egy videót csináltak, amin faceswappal az arca helyére egy malacét tették. És mindenfélét műveltek a malaccal.

El fog késni az első óráról. De csak irodalommal kombinált társadalomismeret lesz, nem fog igazolatlan órát kapni, a tanárt nem érdekli, ki megy be.

Ísabella pontosan tudja, mi fog történni: ők nézik a videót, ő pedig már a folyosón hallja a nevetésüket, mielőtt beérne az iskola aulájába. Akkor sietve eldugják az iPhone-jaikat a pad alá, és mosolyogva néznek rá.

Helló, Ísadebella, mondja majd biztosan az egyikük, és pukkadoznak a nevetéstől.

Jaj, de idiótaság, hagyjátok ezt abba, mondja Embla Dís, de ő is nevet, ő is nézte.

Embla Dís amúgy sem áll már vele szóba azok után, hogy összebarátkozott Tanjával. Tanja annyira kicsi volt, amikor bekerült az osztályba, hogy Tinynak vagy Szemölcsnek nevezték, Ísabella pedig megsajnálta, mégsem szólt semmit, amikor a fiúk elkezdték piszkálni. Aztán minden megváltozott, és Ísabella nem tudja, miért. Egyszer csak úgy érezte, mintha valami fertőző betegséget kapott volna el. Sosem számított közkedveltnek, csak Embla Dís meg Alexandra meg Silla félénk barátnője volt, biztonságos távolságban kullogott a többi lány mögött, akik most viszont már nem beszélnek vele. Csak annyit hallott, hogy összebarátkoztak Tanjával, és ő kiesett a pixisből. Valahányszor próbált csatlakozni hozzájuk és szóba elegyedni velük, arrébb mentek.

Így kezdődött, és amikor hirtelen ennyire egyedül maradt, a többi gyerek elkezdte piszkálni.

Miért ilyen vörös a fejed? Rózsaszín vagy, mint egy malac, mint Peppa malac! Dühös vagy? Miért vagy dühös? Iszonyú nagy a melled, Ísadebella! Live-streameltél már? Az ilyen kövér és csúnya lányok is regisztrálhatnak az OnlyFansre?

Ísabella pedig nem tud mit felelni, nem találja a szavakat, csak megkéri a többieket, hogy hagyják békén. Arrébb vonul, de követik, és addig-addig piszkálják, amíg el nem sírja magát, akkor előveszik az iPhone-jukat és levideózzák, ahogy vörös képpel, bőgve kéri őket, hogy hagyják békén. Amikor pedig elfogja a düh és megpróbálja elvenni az iPhone-jukat, a mellét és a lába közét csipkedik, ezt akarod, Peppa malac? Azt akarod, hogy a kövér seggedbe élvezzenek?

Egyáltalán nem mindenki vesz részt ebben, Ísabella tudja, hogy néhányan nagyon is szívesen segítenének neki és szóba állnának vele, de a többiek miatt nem lehet. Néha arra gondol, vajon más lenne-e a helyzet, ha kezdetben Tanja mellé állt volna, amikor újonnan került az osztályba, és a társai piszkálni kezdték. Ísabella is részt vett benne. Sőt ő találta ki, hogy Szemölcsnek nevezzék. Ha akkor megmondta volna nekik, hogy hagyják Tanját békén, és megengedte volna, hogy csatlakozzon hozzá és a barátnőihez, akkor most Tanja a barátnője lenne, és őt is kedvelnék.

De Ísabella nem olyan. Neki soha nem jut eszébe ilyesmi. Sosem tudja, mit mondjon, nem találja a szavakat. És nagyon nehéz mást csinálni, mint a többiek. Ez így van, és valaki vagy csatlakozik hozzájuk, és akkor biztonságban van, vagy kívül reked. Ha pedig kívül reked, akkor egyre csak jönnek, és piszkálják.

És talán igaz is, amit mondanak róla. Kövér és csúnya és buta és unalmas Ísadebella, csak amíg a többi lány mögé bújt, nem látszott annyira. Most, hogy így egyedül maradt, mindenki láthatja. És néha arra gondol, hogy talán jobb lenne meghalni, nem létezni többé.

Megérkezik a 17-es busz, arra felszállhat, és útközben átszáll, de már nem akar iskolába menni. A nagymamája dolgozni ment, úgyhogy hazamehet, és bejelentkezhet a régi számítógépére, kivehet egy szabadnapot.

Egész napra bevackolhatja magát a takaró alá, és sorozatokat nézhet, és úgy majdnem olyan, mintha már nem is létezne.

Az 1. felvétel leirata:

Reykjavík, október 20., 11:26

A külső körülmények szöveges leírása: este és éjszaka havas esőre vagy havazásra lehet számítani, mivel hideg légtömegek érkeznek az ország fölé, és a hétvégén is ez várható.

Helyszín: Munkaügyi Hivatal, hangszigetelt irodaboksz az egyterű irodában, az asztalon számítógép és cserepes virág (bambuszpálma, Chamaedorea elegans).

Rakel (38 éves) és Andri Már (42 éves) beszélgetése. Rakel az íróasztalnál pötyög a számítógépbe, Andri Már vele szemben ül, kezét az ölében összekulcsolva.

Rakel: Kezdhetné azzal, hogy mesél valamit magáról. Kicsoda ön, mit tud? Mivel foglalkozott eddig?

Andri: Egyszerű újságíró vagyok. Ez a sorsom. Tulajdonképpen soha semmi mással nem foglalkoztam. Nem sokkal a huszadik születésnapom után a DV napilapnál helyezkedtem el, és nem volt visszaút. A legtöbb lapnál dolgoztam már, leginkább a kultúrarovatnál, az egyetemet sosem sikerült befejeznem, mert annyi volt a dolgom.

Rakel: De ez már nem így van?

Andri: Nem, már nincs sok dolgom. Azóta, hogy a lap csődbe ment. A vége felé talán nem volt meglepő, de próbálkoztunk. És azok után, hogy újságok megszűntek, az állami rádiót és tévét pedig megnyirbálták, a média már nem olyan érdekes. Nem maradt semmi, az internetes médiában már csak a sport meg a celebek mennek. Valóságshow-k sztárjai aktképekkel ünneplik a hatvanadik születésnapjukat. Nekem ennyi elég volt. Több mint húsz évet lehúztam a szakmában, itt az ideje, hogy kipróbáljak valami újat.

Rakel: Családja van?

Andri: Igen, tulajdonképpen, pár éve váltam el a feleségemtől. Két gyerekünk van, de már nagyok, nemigen kíváncsiak rám. A macskám, Loðvík, a fő társaságom.

Rakel: Tudja, hogy miért van itt?

Andri: Igen, leírták az e-mailben. A munkanélküliségi biztosítási alap már nem képes betölteni a feladatát, és…

Rakel: … és ez a beszélgetés része az arra irányuló erőfeszítéseknek, hogy a gyengélkedő ágazatokban dolgozó embereknek új munkalehetőségeket találjunk. Hogy ne rekesztődjön ki. Pályázott már valamire?

Andri: Igen. Két… illetve három interjúra is behívtak.

Rakel: De nem lett eredménye?

Andri: Nem. Egyelőre.

Rakel: Mire jelentkezett?

Andri: Mindenfélére, önkormányzati vezetőnek Dalirba és Skagafjörðurbe, marketingvezetőnek biztosítókhoz és autószalonokba, kommunikációs vezetőnek a Novához és a Nettóhoz, irodavezetőnek a kulturális minisztériumba…

Rakel: Jelentkezett olyan állásra is, aminek a megnevezése nem „vezető”-re végződik?

Andri: Nem tudom. Miért kérdezi?

Rakel: A vezetői állásokhoz általában egyetemi végzettség szükséges. Lehetőleg MBA-diploma.

Andri: Húszéves médiatapasztalatom van.

Rakel: A médiatapasztalat nem sok pontot ér az ERÉNY-ben.

Andri: Az erényben? Ezt hogy érti?

Rakel: Az ERÉNY egy személyzeti modell, amellyel a jelentkezők értékét mérjük fel. A rövidítés az eltökéltség, rátermettség, értelem és rugalmasság szavakra utal.

Andri: De akkor az… ERÉR lenne, nem?

Rakel: Igen, látja, a rugalmasság. Sokat elárul a jelentkezőről, ha megpróbálja helyesbíteni a rövidítést.

Andri: Mit árul el a jelentkezőről?

Rakel: Hogy talán nem annyira rugalmas. De nézze csak, ez itt az ön profilja. Megnyomom az entert, az ERÉNY pedig mérlegre teszi és felméri mindazt, amit eddig elért, a tanulmányait és a tapasztalatait, illetve a személyiség- és intelligenciatesztek eredményeit. És bingó: itt az eredmény. Ez az ön munkaerőpiaci értéke.

Andri: Nem… nem hasznavehetetlen?

Rakel: Igen. Ami nagyszerű, Arnar Snær, hiszen nem a hasznavehetetlen értékelést kapta. Ez a nem nagyon fontos.

Andri: Andri Már a nevem. Ez mit jelent?

Rakel: Látja, itt van, közvetlenül a pszichológusok, a könyvvizsgálók és az ügyvédi irodai ügyintézők után. A történészekkel és a filozófusokkal felveszi a versenyt, nem is beszélve a grafikusokról, a fordítókról és az írókról. Igazából szerintem jobb is, hogy nincs végzettsége, a modell lehetőséget lát abban, hogy kitanuljon valamilyen gyakorlati szakmát.

Andri: Mint például?

Rakel: Lehet segédápoló vagy tanulhat masszőrnek, kertésznek, haltenyésztőnek, gazdálkodónak…

Andri: Gazdálkodónak?

Rakel: Nagy a hiány gazdálkodókból. Meg kőművesekből és pedikűrösökből, ahogy látom. És persze mindig mehet gondozónak vagy tanárnak, az iskolákban sosincs elég ember, a gyerekeket továbbra is felügyelni kell, még ha az oktatás a gépekre helyeződött is át. Persze a fizetés nem valami szívderítő.

Andri: Rendben, ezt még át kell gondolnom. Nem hasznavehetetlen?

Rakel: Jó, gondolja át. Szánjon rá időt. De ne túl sokat, az értékelése gyorsan elavul. Ragadja meg a napot! A jövő most van!

1  Johann Wolfgang von Goethe: Vándor éji dala. Tóth Árpád fordítása