Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-365-8

ISBN e-book: 978-3-99146-366-5

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Terriana, Iryna Budanova, Sborisov, Thawats | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Idézet

„Amikor nagy csalódás ér bennünket,
azt hisszük, itt a világ vége.
Holott lehet, hogy épp
egy nagy kaland veszi kezdetét!”

Buddha

I. fejezet

A lakásunk sötét folyosóján sétáltam, anyámat kerestem, mivel már több órája nem láttam. A húgomnak pedig, aki akkor még kis baba volt, rá lett volna szüksége. Titokban féltem, hogy talán elszökött, és az agresszív apámmal itt hagyott minket. Benéztem újra a konyhába, a szobájába, végül pedig a fürdőszobába, ami be volt zárva. Szólítgattam, de nem jött válasz. Elkezdtem rugdosni az ajtót, de nem nyílt ki. A legnagyobb erőfeszítéssel próbáltam kinyitni, amit egy 15 éves kislány megbír, de nem jártam sikerrel. Teljesen kétségbeestem. Újra megpróbálkoztam, és az ajtónak rohantam. Hallottam, ahogy az ajtóból kiesik a kulcs, és a földre pottyan; ekkor eszembe jutott, hogy anyámék szobaajtajának kulcsa kinyitja a fürdőszobáét.

A kulcsért rohantam, majd vissza. Bingó! Kinyitottam az ajtót, a nagy párától és gőztől szinte alig láttam valamit, de azt kristálytisztán, hogy anyám a kádban fekszik, amiben szinte teljesen elmerült. Vörös színű víz vette körbe meztelen testét, mindkét karja kilógott a kádból és hosszában fel volt vágva, patakokban csörgedezett a karjaiból a vér. A szemei pedig a plafont bámulták, de nem pislogott. Nem volt eszméleténél, nem lélegzett. Szinte egy másodperc alatt felismertem, mi történt: meghalt. Megölte magát! Úgy éreztem abban a pillanatban, mintha kitépték volna a szívemet a helyéről.

– Anya! ANYAAAAAAAA!

Térdre rogytam, és a könnyeim utat törtek maguknak. Miután nem reagált, megrángattam, de semmi reakciót nem produkált.

– Mit tettél, anya?

A könnyeim épp úgy folytak patakokban a szememből, mint anyám ereiből a vér. Nem tudtam elhinni, hogy ez történt… abban a pillanatban csak egy dolgot tudtam: hogy többé már nem vagyok gyerek. Igaz, előtte sem voltam, de most fel kellett nőnöm. Ott, abban a pillanatban. Hiszen a húgom is anya nélkül maradt.

Féltem; ijesztő volt, ahogy minden csupa vér, és a fennakadt szemeivel meredten nézett bele az enyémbe. De láttam a tekintetén, hogy már csak egy testet rángatok, a lelke azonban nem tükröződött vissza rám a szemeiből.

***

– ANYAAAA! – kiabáltam, miközben ziláltan felültem az ágyból és lerúgtam magamról a takarót.

Léna éppen ekkor szaladt be a szobámba és bújt be mellém az ágyba, majd magához ölelt.

– Életem, csak újra rémálmod volt. Nincsen semmi baj!

Sírni kezdtem. Az utóbbi időben nem volt jellemző, hogy ezt a szörnyűséget újra átéljem álmomban, felszakadt a seb minden egyes alkalommal.

– Cssss. Sírj csak, drágám, itt vagyok – vigasztalt Léna, a legjobb barátnőm, és nagyon hálás voltam neki, amiért itt volt nekem.

Hozzá bújtam, és még sokáig nem tudtam megnyugodni: olyan érzés volt ez ilyenkor, mintha én is újra meg újra meghalnék.

***

Az előadóterembe lépve azt hittem, hogy ki tudom kapcsolni az agyam és teljesen átadom majd magam a tanulásnak, és az információt, amit Simon professzor áraszt magából, mint egy szivacs, szívom majd magamba. Ehelyett körülbelül negyedóra múlva azon kaptam magam, hogy tompán hallom a körülöttem lévő zajokat. A hang a fejemben egyre hangosabb volt. Mit képzelsz, ki vagy te? Hozz valami zabálnivalót! Soha nem a rózsaszín fátylak közé kalandoztam el, hanem a zord valóság és a keserű múlt kacsingatott vissza rám az elmém rejtett zugából. Mellettem Léna duruzsolt a fülembe – ő volt az, aki visszarántott a földre.

– Kira! – suttogta a nevem már sokadjára, bár én nem is nagyon figyeltem rá, mert nem tudtam különbséget tenni a valóság és a fejemben lévő hang között.

– Kira! – szólt újra, bár ezúttal kicsit hangosabban, és a karomat is megrángatta.

– Mi az, Léna? – förmedtem rá, miközben elhúztam a karom, és dörzsölni kezdtem az érintett ponton.

– Óra után eljössz velem valami csini rucit nézni? Holnap olyan jóképű pasassal találkozom, hogy…

– Ismét egy új pasas? – sandítottam rá gúnyosan, és félbeszakítottam a sóvárgását.

– Ő más, már hónapok óta beszülünk a neten. Kérlek, kísérj el, egy barátja is vele jön!

– Hát ez fantasztikus!

A szememet kezdtem forgatni, mert semmi kedvem nem volt vele menni, és pláne nem akartam dupla randit. De mivel ő a legjobb barátnőm, nehezen tudok neki nemet mondani, bár néha megpróbálok kibújni az akarata alól.

Engem pedig egyébként sem igazán győz meg azzal, hogy „dupla randit” szervez. A legkevésbé sem érdekelnek a férfiak, van nekem elég problémám rajtuk kívül is.

Léna egy gyönyörű lány, égszínkék szemeinek és szőke fürtjeinek nincs az férfi, aki ellen tudna állni. Őt pedig a pénztárcájuk babonázza meg. Prostituált. Volt idő, hogy egy helyen táncolt, mára viszont kivált onnan és saját maga űzi az ipart, és azon van, hogy gazdag férfit találjon magának. Talán túl sokszor nézhette meg a Pretty Women című filmet… Nem csoda, hogy a szülei kitagadták, én viszont nem ítéltem el. Rengeteg hasonló nő vett körbe gyerekkoromban, és voltak történetek, amik meghatottak, és megértettem, hogy néhány nő miért választja ezt az utat. Bár Léna álma, hogy gazdag férjet találjon magának, ezáltal pedig létrejönne a házassági mobilitás, amiről mindig is álmodozott. Nem arról híres, hogy dolgozna, ennek ellenére imádom. Ő mindig jó volt hozzám. Mindig olyan ruhákat hord, amelyek éppen a legdivatosabbak, és jól kihangsúlyozzák az adottságait.

Viszont az őrületbe kerget, hogy minden héten más emberrel randizgat… nem mintha zavarna, hiszen nem az én dolgom, de a lakótársam is. Sok néha ezeket hallgatni. De túlzottan kedvelem és nem szeretném megbántani, így nem mondhattam nemet.

Lénát az egyetemen ismertem meg, az első félévben lettünk jóban. Én zárkózott voltam, nem mentem el hétvégente bulizni a többiekkel, mivel sokkal nagyobb gondjaim voltak. Vágytam rá, de a múltam miatt nem mertem senki felé közeledni, féltem nyitni az emberek felé. Pont ezért nem voltam közismert. Léna is zárkózott volt – nem akarta, hogy fény derüljön a titkos életére. Talán éppen ezért lettünk jóban. Én is próbáltam titokban tartani a múltam. A nagynéném, Elza akkoriban költözött vissza Spanyolországba, mikor én elkezdtem az iskolát, Lénát pedig kitagadta a családja. Szegény családból származott, de mindig nagy volt az igénye. Vágyott a luxusra, és imádta a pénzt. Azért, hogy tudja fizetni az iskolát és a kiadásait, prostituált lett. Egy bárban dolgozott, ahol táncolt és pénzért feküdt le férfiakkal. Én nem ítéltem el érte, mert mindig is azt vallottam, hogy mindenki a saját életének a kovácsa. Ráadásul Léna mindig is gyönyörű volt, az évek alatt pedig még gyönyörűbb lett, és a rengeteg pénzt, amit összeszedett, magára költötte, ezáltal a szépségét az egekig repítette. Csak kihasználta az adottságait. Akinek van ehhez elég lelki ereje, hogy ezt a munkát végezze, akkor miért ne? Az ő élete, az ő teste és az ő lelke.

Lénának köszönhetem, hogy egy modern, igényes lakásban lakhatok vele, mindig megoldja, hogy az a rengeteg lakbér ki legyen fizetve – volt is ebből vitánk régebben, mivel nem szeretném ha eltartana. Így jelképesen én is mindig adok bele a közös kasszába. A nagynéném tisztességesen nevelt fel – már amikor velem volt, mert rengetegszer hagyott magamra. Bár néha azt hiszem, a tisztességet sokkal inkább tanultam magamtól, mint tőle. Volt, amikor hónapokra eltűnt, munkára hivatkozva. Soha nem kértem őt számon, hiszen nem volt kötelessége vigyázni rám és a húgomra. Hálás voltam neki, amiért nem hagyta, hogy nevelőotthonba kerüljünk a tragédiánk után… Ő mindig azt mondta, hogy becsülettel kell dolgozni, és mindent, amit szeretnék, nekem kell megteremtenem, mert akkor nem veheti el tőlem senki. És tőle tanultam meg azt is, hogy nem szabad túlságosan hinnem a jóban, mert az élet mindig gondoskodik arról, hogy újabb és újabb pofonokat adjon.

Becsülettel és alázattal dolgozom is. Kimaradt egy pár évem, miután elment: össze kellett, hogy szedjem magam anyagilag. Éjt nappallá téve dolgoztam, hogy magam és a húgomat is eltartsam. Reggeltől Tom pizzériájában dolgoztam, éjszaka pedig irodaházakba jártam takarítani. Az álmaimat követve abbahagytam az éjszakai munkát és Tomnál maradtam az étteremben: ő rugalmasabb beosztással volt, mint az irodaházakban. Mindig is az volt az álmom, hogy ügyvéd legyek és segítsek az embereken. Láttam ártatlan sorsokat. Tudat alatt mindig is éreztem: az a hivatásom, hogy védjem az igazságot, vagy hazudjak a védtelen emberekért. Mindig is jó érzékem volt az igazság megítéléséhez. Így a nappalokat az egyetemen töltöttem, a délutánokat éjszakába nyúlóan pedig az étteremben. Szabadnapjaimat viszont a húgom mellett töltöttem, a szanatóriumban. Hamar fel kellett nőnöm, miután a nagynéném végleg visszaköltözött Spanyolországba. Egyedül maradtam a húgommal ezen a hatalmas kontinensen, és néha úgy éreztem, hogy ezen az egész világon is csak egymásnak vagyunk. Éppen ezért védtem őt mindentől foggal-körömmel. Hálás vagyok Lénának, amiért ennyit segített rajtam, mikor a nagynéném elment. Úgy volt, hogy egy kollégiumba költözöm, de Léna menten megsajnált és magához vett. Boldog voltam. Nem hagyta, hogy magányos legyek. Talán azért, mert ő is pont a magánytól félt. Hiába esik rengeteg férfi a bűvkörébe, a lelke mégis társtalan.

Egy évvel ezelőtt az egyetemről pár srác elment abba a bárba, ahol Léna dolgozott, a Mad Angels-be, és észrevették őt. Mindenki róla beszélt az egész kampuszon. Felmondott, és el akart tűnni a környékről is, de én visszatartottam őt. Mindig a könnyebbik utat választja; míg én vért izzadtam a vizsgaidőszakban, ő az egyetemen összeszűrte a levet az egyik professzorral, így sikerült befejeznie az utolsó félévét is. Mindig beveti a bájait a céljai érdekében.

Bár a férfiakkal nem volt szerencséje, ahogy nekem sem. Az egyetem leghelyesebb srácára sikerült szemet vetnem: Liam Eliotra. Liam fölöttünk járt. Az egyik előadást együtt látogattuk, mert rendszeresen megbukott belőle. Osztályelső voltam mindig, hittem abban, hogy az alázatos munka meghozza a gyümölcsét, Liam pedig megkért, hogy korrepetáljam őt. Egyáltalán nem volt ellenemre, mert nagyon tetszett nekem, és másképp soha nem állt volna velem szóba. Ám nem sok reményt fűztem hozzá, mert nagyon jól tudtam, hogy egy szoknyapecér, és semmi komoly nem lehetne közöttünk. Mikor elhívott engem és Lénát egy egyetemi bulira, életemben először ott részegedtem le annyira, hogy önként vallottam be neki az érzelmeimet. Félrevonultunk, smaciztunk, ezen kívül más nem történt. Ő mégis azt híresztelte, hogy megdugott, mint egy olcsó kis kurvát. Nem jó embereknek mondta el, ugyanis épp azoknak a senkiháziaknak hencegett, akik rajtakapták Lénát is a Mad Angelsben. Így rólam is az a hír járta, hogy prostituált vagyok, Liamnek hála. Léna pedig pont azon az estén ismerkedett meg Jake-kel, Liam jó barátjával, aki nem hozzánk járt, hanem az orvosira. Jake pont olyan srác volt, akit minden normális lány megérdemelne. Humoros volt, vicces, segítőkész és nagyon helyes, csak éppen szegény családból jött. Bár a nagy visszhang ellenére Jake-et nem érdekelte Léna múltja. Hiába lobbant kettőjük között tűz, Léna alig 3 hónap elteltével szakított vele, mondván, hogy nem felel meg az igényeinek. A pénzt választotta a szerelem helyett. Elmondta nekem, hogy a szüleit látta maga előtt. Nem akart ő is úgy megöregedni, hogy nincs semmije, csak egy férj, akit valaha szeretett. Abból nem lehet megélni.

Pedig szerintem akkor vagy gazdag, ha melletted van az, akit szeretsz. Rengeteg gazdag ember van, aki szegényebb, mint egy koldus! Nem apróért, csak egy kis szeretetért kuncsorog.

Miután Léna és Jake szakítottak, Jake Európába költözött – talán Németországba –, ott folytatta az egyetemet és dolgozott egy ismerősével. Léna talán a mai napig bánja azt a lépését, de soha nem vallaná be még saját magának sem. Liammel megszakadt közöttünk a kapcsolat, hiába próbáltam még utána én megalázkodva felvenni vele a kapcsolatot.

– Persze, elkísérlek, de maximum két órát tudok rád szánni, utána mennem kell dolgozni.

– Oh, két órát? Az alatt azt sem találom ki, hogy milyen bugyit vegyek fel! – esett pánikba.

– Hölgyeim, ha unalmasnak tartják az előadást, akkor ki is fáradhatnak! – szidott meg minket Simon professzor

– Elnézést kérünk, uram, csendben maradunk – motyogtam, miközben nagyon elszégyelltem magam, mert minden szempár a teremben tüzet hányva minket pásztázott

– Morton kisasszony, főleg magától nem várnám ezt, hogy megzavarja az előadásomat! – Éreztem, ahogy az előadóteremben mind a 120 fő felém fordította a fejét, én pedig nyakig vörösödtem kínomban.

– Mehetünk holnap délelőtt is! – súgta nagyon halkan nekem Léna, mikor a tanár elfordult, nekem pedig kezdett visszatérni az arcom színe.

– Nem fog menni. Holnap be kell mennem a szanatóriumba a húgomhoz, és egész nap vele szeretnék lenni.

– Rendben, megértem, akkor menjünk el ma. Megelégszem a két órával.

Az előadás után elmentünk Lénával a közeli plázába és majdnem az összes üzletet bejártuk. Kevesebb, mint két óra is bőven elég volt neki, mire megtalálta a tökéletes ruhát, hiszen minden jól áll neki.

Egy babarózsaszín ruha mellett tette le a voksát, aminek elég kivágott volt a háta.

– Gyönyörű szép ez a ruha, Léna. De nem sok ez egy randira? Vagy hova mentek, esküvőre? – értetlenkedtem.

– Látom, nem érted, miről van szó! El kell adnod magad ebben a szakmában, érted, csajszi? A boltban is azt veszed meg, aminek jobb a csomagolása, nem igaz? Pontosan olyannak kell lenned, mint egy árunak; a legjobb árunak!

– Szerintem így is kényelmetlenül fogom érezni magam, hogy egy ilyen olcsó göncben jelenek meg! – sopánkodott miközben magához mérte a ruhát és a tükörbe nézve sóhajtozott.

– Olcsó? Ez a ruha annyiba kerül, mint egyhavi fizetésem a pizzériában, mikor túlórázom! – kerekedett el a szemem az árcímkére pillantva.

– Az árral ne törődj, a végén mindegyik pasit úgy leveszem a lábáról, hogy még ők könyörögnek nekem, hogy fizethessék a kiadásaimat! – kacagott, miközben lazán legyintett egyet.

– Fogalmam sincsen, hogy csinálod – ráztam meg a fejem értetlenül.

– Ebben van a vonzerőm, Kira! Kísérj el holnap, neked is felszedünk egy pasit! Nagyon rád férne már!

– Léna, tudod, hogy holnap megyek a húgomhoz. És egyébként is tudod jól, hogy nem akarok senkit… Ráadásul, ha te kényelmetlenül érzed magad ezekben az „olcsó göncökben”, akkor én mit szóljak? Nekem nincsen egy normális ruhám sem, amit felvehetnék!

– Na, idefigyelj, elegem van abból, hogy állandóan csak a könyveket bújod, ha pedig éppen nem, akkor dolgozol, és már undorodom a pizzától, mert mindig kajaszaggal állítasz haza. Mondd, mikor szórakozol már egy kicsit? Mikor van egy kis énidőd? – mutogatott fenyegetően az ujjával, majd a vállamba bökött.

– Mikor a húgomhoz megyek, akkor kikapcsolok, és örülök, hogy láthatom – vágtam rá reflexszerű védekezésből a választ.

– Kira, az, hogy ápolod a beteg húgod, nagyon szép dolog, viszont egy ilyen fiatal, szép és okos lányt nem csak ez kéne, hogy boldoggá tegyen.

– Boldog vagyok!

– Mégis mitől? Ne nevettess! Egy jó dugástól az lennél!

– Pszt. Maradj már! – csitítgattam a cserfes barátnőmet, és éreztem, hogy lángba borul az arcom.

– Most miért vörösödtél így el, mint egy szűz kislány?

Szótlanul lecsaptam a fejem. Nem tudtam megérteni, hogy ezt a párbeszédet miért épp egy bevásárlóközpontban kell átrágnunk.

– Te még…?

– Léna, hidd el, tudnál róla ha megtörtént volna!

– A kurva életbe, nekem ez új. Azt hittem, csak nem akarod az orromra kötni, és biztos már voltál valakivel.

– Hát nem! Elengedhetnénk ezt a témát?

– Nem! Akkor már csak ezért is el kell jönnöd velem holnap! Vagy tudok jobbat: eladjuk a szüzességed! Vannak olyan kultúrájú férfiak, akik egy vagyont fizetnek érte.

A ruhák mögé próbáltam rejtőzni, Léna mégsem halkított a volumenen, és szembetalálkoztam egy pár értetlen arckifejezéssel. Szégyenemben el tudtam volna süllyedni!

– Nincs most ehhez kedvem, Léna! Nincs sem időm, sem pedig energiám a férfiakhoz!

Csak szótlanul nézegettem a ruhákat, és próbáltam nem figyelni a barátnőmre, miközben felhúzta az orrát.

– Pedig jó pénzt keresnél vele!

– Elvagyok én az étteremben is, és remélem, a diploma után munkát is találok, amivel többet fogok keresni.

– Azt tanácsolom, hogy hagyd az egészet a francba! Szedjünk fel egy gazdag pasit neked. Szeretnék veled koktélozgatni a Bahamákon!

– Álmodozz csak, életem, én ott soha nem leszek! – nevettem jóízűen.

– Lazíts egy kicsit. Túl feszült vagy. Mindent túlagyalsz!

– Tudom, de mit csináljak? Muszáj finanszíroznom Nora kezelését és a lakbért is fizetnem, szerencsére a sulira nem kell költenem az ösztöndíj miatt. És te is rengeteget segítesz! De nem várhatom el tőled is, hogy mindig segíts rajtam. Az az álmom, hogy ügyvéd legyek, összeszedjem magam anyagilag, és a húgom rendes ellátást kapjon, és mindent meg tudjak adni neki! Így is szenvedés szegénynek az élete, nem szeretném, hogy a jövőben bármiből is hiányt szenvedjen. Ha úgy vesszük, az egész élete egy nagy nélkülözés!

– Köszönhető az idióta szüleidnek! És még a nagynénéd is itt hagyott a szarban – motyogta halkan Léna, de pont olyan hangszinten, hogy hallottam.

– Igen, köszönhető nekik. Igazad van, elbántak velünk. Végig sem gondolták, hogy a gyerekeikkel mi lesz. Önzőek voltak. De én nem vagyok az! Nekem a húgom az első, és soha nem fogom feladni! Amíg csak élek, vigyázni fogok rá – töröltem le egy könnycseppet az arcomról, miközben éreztem a megújult erőt magamon.

– Ez a beszéd! Ez az én erős csajszim! Na, ilyennek akarlak látni mindig! – ujjongott Léna, és örvendezésében rácsapott a fenekemre.

– Szóval nézzünk neked valami szép ruhát és cipőt! Holnap pedig, ha végeztél a húgodnál, érted megyek, és megcsináltatjuk a hajad és a körmeidet. Azután szépen elkísérsz engem a randira.

– De mondtam már, hogy nekem sem pénzem, sem időm nincsen erre! – ellenkeztem, és közben próbáltam a kijárat felé venni az irányt, de Léna visszahúzott.

– A pénzzel ne foglalkozz, én állok mindent: nagyon szeretlek, te vagy az egyetlen igaz barátnőm. Legalább ennyivel szeretnélek segíteni, ha pedig még sikerül is felszednünk neked egy gazdag hapsit, az már csak a grátisz! – kacsintott rám Lána izgatottan.

– És az idővel mi lesz?

– Nem leszel úgysem egész nap a szanatóriumban. Reggel elmész, négyre pedig érted megyek. Tanulnod pedig nem kell, úgyis tudsz mindent – csapta rá a kifogásomra a választ, majd karon ragadott és behúzott egy újabb üzletbe.

Végül egy testhezálló, halvány barna, spagettipántos ruha mellett döntöttem, aminek nincsen kivágása és térd alá ér. A cipőt viszont Léna választotta, ami szerintem is gyönyörű volt, bár az ára miatt ellenkeztem, hiszen a ruha sem volt olcsó, de végül a kasszához rohant vele. Egy gyönyörű szép arany, strasszos, fűzős magas sarkú!

Léna hazavitte a megvásárolt gyönyörű holmikat, engem pedig kidobott a munkahelyemen.

***

– Kira, késtél! – szólt rám a műszakvezető és egyben az étterem tulajdonosa, ahogy befutottam a bejárati ajtón.

– Hiszen csak két percet, Tom!

– Ja, hogy még feleselsz is! Na, akkor ezért megkapod ma gazdagékat. Kibérelték a helyet, és most szóltak ide. A pasasnak most jutott eszébe, hogy szülinapja van a feleségének! Másfél óra múlva készen kell lenni a kajának, és romantikussá kell varázsolni az egész helyet! Lufikkal, tortával meg mindenféle faszsággal. Én ehhez nem értek, szóval rád bízom.

– Tom, lehetetlen másfél óra alatt itt bármit is csinálni! – pánikoltam be.

– Megoldod, Kira. Annyit fizettek, hogy ha egy hétig nem nyitjuk ki az üzletet, akkor is pluszban leszünk, szóval kapkodd a lábad! Ráadásul, ha ügyes leszel, neked kivételesen megháromszorozom a mai béredet. Tudod, hogy te vagy a kedvencem – suttogta a mondat végét halkan, mintha amolyan szövetséget kötöttünk volna.

Persze, hogy megháromszorozza, hiszen rám rakta az összes munkát. Hülye vagyok szerinte? Ez csak neki jó biznisz, nekem viszont szükségem van a pénzre, így nem küldhetem el a picsába…

Tom egyébként nagyon vicces ember, a legjobb főnök… egy gond van csak vele: imádja a pénzt. Más nem vállalta volna be mára, hogy másfél óra alatt nagy rendezvényt csinál, de ő igen. Ráadásul pont velem végezteti a munka nehezebbik részét, azt sem tudom, hogyan kell megoldani ezt a helyzetet, mikor a saját életemben is alig tudok evickélni.

Van egy nagynéném a világ másik felén, aki rám sem bagózik, van egy beteg húgom, akiről gondoskodom. Itt vagyok a diploma küszöbén, mégsem tudom, hogyan fogok majd elhelyezkedni. Talán Tom pizzériájában fogok ragadni, csak mert nem merek lépni. Annak az átkozott Liamnek persze még ez is sikerült: azok után, hogy mennyire szemét volt velem és még sok más lánnyal, felvételt nyert az állam legelismertebb ügyvéd irodájába. Ha én nem segítettem volna neki, sehol sem lenne! Részéről mi volt mégis a hála? Az, hogy belém rúgott. De valamiért, én hülye, még sokat ábrándoztam róla, és próbáltam felvenni vele a kapcsolatot – természetesen hiába! De tudtam jól, hogy csak egy szavába kerülne, és én újra ott lennék mellette.

Vissza kellett térnem a jelenbe. Néhány perc pánikolás után eszembe jutott az egyik partikellékes üzlet, ahol Lénának vettem még szülinapjára gyönyörű szép héliumos lufikat.

Felhívtam őket, és rendeltem egy halom szívecskés lufit. Lénát elküldtem érte, és még egy csomó virágot is hozattam vele, valamint mű rózsaszirmokat is. Én pedig kiszaladtam addig a pizzéria mellett lévő szupermarketbe, ahol felvásároltam a készleten lévő összes gyertyát: kicsit, nagyot, MINDET!

Az egyik közeli cukrászdába elküldtem Lénát, hogy intézzen tortát.

Maradt még félóránk, amely alatt feldíszítettük a helyet. Káprázatos lett!

– Kira, nem is tudtam, hogy ilyen tehetséges szervező vagy! – dicsért meg Tom, és elismerő tekintettel nézett végig az étteremben.

– Léna nélkül nem ment volna. Köszönöm, drágám, a segítséget! – öleltem meg Lénát. És tényleg hálás voltam, hogy újra segített nekem. Jó barátnő, mindig lehet rá számítani. Egy kissé cserfes, de imádni való!

– Igen, köszönjük a segítséget! – helyeselt Tom, a kasszába nyúlt, és valamennyi pénzt Léna kezébe tömött hálája jeléül.

– Ugyan, nem kell ezt. Szívesen segítettem – szabadkozott Léna, és a kezeit felemelve hátrálni kezdett.

– Ragaszkodom hozzá.

– Rendben, köszönöm. Viszont én megyek most már, sok dolgom van még. Este érted jöjjek, Kira?

– Ha nem nagy gond neked, nagyon megköszönném.

– Rendben, puszillak!

Majd kisétált az ajtón és beült a kis fehér Fiat 500-ba, én pedig csak gyönyörködtem a mesterművünkben. A bejárati ajtótól végig az asztalig, ahol a vendégek fognak ülni, rózsaszirmok vezettek, és a kis rózsautat gyertyák világították.

A szívecskés lufik pedig mindenhol ott ékeskedtek az egész étteremben, a sok virág pedig elárasztotta az illatával az egész helyiséget.

Bárcsak egyszer engem is ennyire szeretne valaki, hogy ilyen felhajtást csinál miattam! Tényleg boldoggá tenne, ha lenne egy társam, egy mentsváram.

Próbálok mindig erős lenni, mindent egyedül megoldani, de tényleg nagyon sokszor érzem úgy, hogy elfáradtam, hogy besokalltam, hogy nem bírom tovább és feladom. De olyankor mindig eszembe jut a húgom, hogy ő sem adja fel, hogy küzd, bár szegény olyan, mint egy élő halott: nem tud beszélni és ágyhoz van kötve. Apám egy agresszív állat volt, a legtöbb emlékem róla csak az, hogy vagy engem üt, vagy anyámat, de többször ütötte anyámat, Rebbecát, mint engem. Bár még mindig nem értem, mi oka volt ennek… talán az, hogy apám soha nem szerette igazán. Mielőtt megismerték volna egymást, volt egy nagy szerelme, Rebbeca mindig csak annak a nőnek az árnyékában élt. Apám benne volt az éjszakai életben, és ott rengeteg embert ismert meg, akikkel „barátok és üzlettársak” is voltak. Kezdve a drogterjesztőktől a stricikig, és mindenféle fekete ügylettel foglalkozó emberrel leállt.

Emlékszem, mennyire utáltam, mikor hazamentem az iskolából és mindig más emberek ültek a nappalinkban… Az egész lakásban füstfelhő volt, és a nikotintól iszonyú büdös. Mindig a szobámban kuksoltam, és hallgatóztam, hogy mikor lesz már csend, hogy végre kimehessek a szobámból. Próbáltam láthatatlan maradni, mert ha mozgolódni kezdtem a lakásban, apám cselédként használt. Utasított, hogy szolgáljam ki üdítővel és étellel a vendégeit, még akkor is, mikor otthon már nekünk sem volt mit ennünk. Miközben közöttük voltam, hallottam, hogy miként tervezik meg azt, hogy ártatlan embereket tegyenek tönkre. Hogyan raboljanak ki, nőket adjanak el, esetleg mások szerveit, és persze ott voltak még a drogok is… Talán akkor döntöttem el, hogy ügyvéd leszek, és megvédem a védtelen embereket az olyan szarháziktól, mint az apám. Anyámat nem zavarta, hogy ezekbe az ügyletekbe belekeveredett Ignasio, mert jó pénzzel szállt ki belőle. De mint minden ember számára, akivel elszáll a ló, a karma visszacsap. Ez a mi családunkkal sem történt másképp. Apám hiába hozta haza a rengeteg pesetát és eurót, a karma mindent elvett tőle: alkoholra, drogra és kurvákra költötte el a pénzt, anyámat pedig magával rántotta a káros szenvedélyek mámorába. Ittak és drogoztak. Alig láttam őket józan állapotban mikor már tinédzser lettem. Az sem érdekelte volna őket, ha egyáltalán nem jártam volna be az iskolába, vagy ha én is odaültem volna melléjük, hogy családi csapatépítő gyanánt együtt szívjunk el egy spanglit vagy fel egy csíkot. A saját becsületemen múlt, hogy most nem egy börtönben, elvonón, vagy mint az anyám, egy koporsóban fekszem. A rengeteg pénzből eleinte bútorokat vettek, vásároltak otthonra ételt, de egy idő után étel helyett drogot vettek, így igen, volt, mikor éhesen feküdtem le aludni. Hiába nyitogattam a hűtőt, étel helyett a kokaint és különféle tablettákat találtam csak benne, és néhány lejárt, megpenészedett felvágottat és zöldséget. A pénzük hamar elfogyott, apám pedig egyre agreszívabbá vált ettől. Vagyisén úgy gondolom, a pénz miatt volt az, de lehet, hogy azért, mert elveszítette a nagy szerelmét… fogalmam sincs. Soha nem lehetett vele erről beszélni, ennyit is csak azért tudok, mert mindig azt mondta Rebbecának, hogy „te soha nem leszel olyan, mint az én Isabelem”.

Soha nem volt felhőtlen a kapcsolatom az apámmal. Nem tudom, milyen volt velem a borzalmak előtt, mert míg „normális” volt, annyira az üzletnek szentelte az életét, hogy velem szinte alig foglalkozott. Miután pedig elkezdtünk lefelé menni a leejtőn, mindig veszekedett velem vagy az anyámmal. Még gyerek voltam, de meg kellett válogatnom minden egyes szavamat, mert ha esetleg nem tetszett neki, vagy nem olyan lábbal kelt éppen, akkor eljárt a keze. Mai ésszel már rájöttem, hogy egy pszichopata és nárcisztikus személyiség, és a legjobb lenne, ha kezeltetné magát, vagy örök életében egy kényszerzubbonyban lenne egy sötét pincébe zárva, és egész nap verné valaki, talán akkor rájönne, hogy milyen érzés védtelennek lenni.

Volt, hogy anyámmal előbb értünk haza, mert korábban végzett a munkával és értem jött az iskolába, majd hazaérve apám a szemünk láttára csalta meg egy másik nővel, a mi házunkban, az ő ágyukban! De anyám szerette… ezek ellenére is szerelmes volt. Hiába a sok bántalmazás. A testi és lelki terror sem volt hatással az érzelmeire. Még az sem, mikor ő maga bújtatott be a szekrénybe a ruhák alá, mikor az apám egy nap úgy megverte, hogy eltörte az orrát. Azért bújtatott oda, hogy engem ne bántson. Látta a szememben a rettegést, de nem érdekelte. Sokszor mondogattam neki, hogy menjünk el, de ő mindig csak azt mondta, hogy „apád nem rossz ember, csak ma rossz napja volt”. Addig voltak „rossz” napjai, míg anyámat meg nem ölte.

Anyám elkezdett nyugtatókat szedni. Először kis mennyiségben, majd egyre nagyobb dózisban, végül olyan volt már, mint egy zombi. Igaz, kislány voltam, de tudtam, hogy nem jó, amit csinál, így egyszer eloptam az összes gyógyszerét és az iskolatáskámba rejtettem. Majd reggel, mikor iskolába indultam, egy kis kitérőt tettem, és a sulitól nem messze lévő erdőben ástam el a nyugtatóit.

Mikor hazamentem az órák után, már egy fakanállal a kezében várt engem az ajtóban. Nem tudom, honnan tudhatta meg, hogy én vettem el a gyógyszereket, de nem is érdekelt: addig csapkodott a fakanállal, míg ketté nem tört rajtam.

Az otthoni teendőket nem tudta ellátni, a munkahelyéről is kirúgták. Megfogadtam, hogy többet nem próbálok neki segíteni ezzel, hogy eldugom előle a gyógyszereket vagy az alkoholt. A zűrös családi élet nyilván rám is hatással volt, mert nem teljesítettem jól az iskolában. Hogyan is teljesítettem volna? Hiszen már 12 évesen én főztem és takarítottam otthon.

Apám továbbra is folytatta a kujonéletet, amit anyám nem tudott feldolgozni. A húgommár betegen született. Apám, Ignasio Perez mindig azt vágta hozzá, hogy Rebbeca hibája, hogy beteg lett a kishúgom, Nora. Anyám 2 éves koráig velünk volt, majd begyógyszerezte magát, ivott is rá, és egy kád vízben felvágta az ereit. Öngyilkos lett. Ez az utolsó emlékem róla, mert én találtam rá. Próbálom törölni ezt a képet az emlékeimből, de nem tudom. Beleégett az agyamba, és ha rágondolok, úgy jelenik meg, mint egy fénykép. Néha pedig a rémálmok emlékeztetnek rá, mert olyankor újra átélem azt a fájdalmat.

Ezután gondatlanság miatt elvettek minket apámtól, aki szerintem örült is ennek a helyzetnek, nekem pedig megszakadt a szívem. Anyám meghalt, a húgomtól pedig elválasztottak. Én anyám húgához kerültem egy kis időre, aki úgy nevelt engem, mintha a lánya lennék. Vagyis próbált úgy, de Elza soha nem a kedvességről volt híres. Neki nyűg volt az, hogy nevelnie kellett. Könyörögtem neki, ne hagyja, hogy árvaházba vigyenek. Minden bizonnyal megesett rajtam a szíve, ezért magához vett. Neki nem lehetett gyereke, szóval én és a húgom pótoltuk benne ezt az űrt, azt hiszem, bár mindennap elmondta nekem, hogy örüljek, hogy magához vett engem és a húgomat. Viszont Nora speciális ellátást igényelt, így eleinte egy ápoló jött hozzánk, végül pedig kénytelenek voltunk inkább a szanatóriumra bízni, hogy 0–24-ben vigyázzanak rá és ápolják őt. Én pedig addig jártam pszichológushoz, míg Elza nevelt, hogy a családi tragédiánkat fel tudjam dolgozni, de sosem sikerült igazán. Tele vagyok haraggal és gyűlölettel, amit próbálok nagyon mélyen elnyomni magamban. Úgy érzem, hogy leginkább Ignasio hibás a sok szarért, ami velünk történt. Sokat segített, hogy a nagynéném, Elza magához vett, mert utána már nagyjából éreztem az otthon melegét, még ha nem is volt igazi. A traumákon sohasem fogom tudni túltenni magam.

Ha úgy vesszük, neki köszönhetem azt is, hogy tanulhatok. Miután Amerikába hozott minket, a gimnázium befejezése után úgy döntöttem, hogy ügyvéd leszek. Az ártatlan embereket akartam megvédeni a károktól, amiket olyan emberek okozhatnak nekik, mint például az apám. Elza biztatott, hogy maradjak nyugodtan és tanuljak Amerikában. Mivel anyám és ő is amerikai állampolgárok voltak, így nem volt gond a papírokkal. Azonban ő visszament Spanyolországba dolgozni; nem is értettem, hogyan hagyhat magamra egy egész kontinensen, sőt egy egész világon, de nem kérdeztem. Hálás voltam neki így is, hogy felnevelt és elhozott Spanyolországból. A poklot magam mögött hagytam, és soha többé nem akartam rá visszaemlékezni. Nem akartam, hogy bárki is megtudja, ki voltam én. Keményen dolgoztam azon, hogy új emberré formáljam magam, majd még keményebben kellett dolgoznom, hogy fenn tudjam tartani magunkat, így az álmom, hogy egyetemre járhassak, csúszott néhány évet. Kezdetben egy szobában laktam, Rosánál, Nora ápolónőjének lakásában. Majd mikor megismertem Lénát, úgy gondoltam, nem szeretnék Rosa terhére lenni, így inkább összeköltöztem a legjobb barátnőmmel.

– Kira! Most álltak be a parkolóba a vendégek. Kérlek, fogadd őket, és légy nagyon kedves és mosolygós! – szólt rám Tom, én pedig hirtelen összerezzentem, mert teljesen belefeledkeztem a gondolataimba.

Kinéztem a hátsó ablakon, és egy fehér Teslából szállt ki egy idősebb férfi és egy nő, akik nagyon elegánsak voltak, majd melléjük parkolt még egy luxusautó, amiből szintén egy idősebb, elegáns pár szállt ki. Mikor elkezdtek közelebb sétálni az étteremhez, kitisztult a látásom és észrevettem, hogy az egyik idősebb úr ismerős nekem: nem más volt, mint William Gelbero, az egyetemünk egyik fő szponzora és volt öregdiákja, valamint Liam jelenlegi főnöke.

Neki van az ország legnagyobb ügyvédi irodája, az egyetemen mindig vele példálóztak a tanárok, hiszen tényleg nagyon sikeres ember, néha az újságban és a tévében is szokott szerepelni. Bár annyira nem követem nyomon az életét, de az biztos, hogy hálás lettem volna az életnek, ha ilyen lett volna az egyik szülőm, mint ő, vagy legalább csak egy töredéke.

William Gelberóról az a hír járja, hogy a mélyszegénységből tört ki; hatalmas akaratereje lehetett, hogy felküzdötte magát a csúcsra. Azt kívántam, bárcsak egyszer közelebbről megismerhetném őt, mivel nagyon szeretek ilyen történeteket hallani – olyankor mindig elhiszem magamban, hogy talán az én életem is jóra fordulhat egyszer.

Kart karba öltve várakoztak, míg beparkolt melléjük egy fekete Range Rover, amiből egy gyönyörű szép nő szállt ki. Mintha csak egy címlapfotózásról érkezett volna.

Rövid fekete haja közszemlére tette érzéki nyakát, és egy mini türkizkék koktélruhát viselt, ami túlzottan is sokat mutatott hosszú, vékony lábaiból. Ezüst cipővel és táskával egészítette ki az amúgy is tökéletes megjelenését. Intett az idősebb korosztálynak, majd a csomagtartóhoz tipegett.

A vezetőülés oldalán is nyílt az ajtó, és egy fess férfi szállt ki. Sötétkék farmernadrágot viselt, ami a bokáját nem takarta, fehér ingujja pedig lazán fel volt gyűrve a könyökéig. Szabályosan látszottak megfeszülő izmai, miközben az autó ajtajához visszanyúlt, hogy ellenőrizze, be van-e zárva. Szőkésbarna haja gondosan volt be állítva, s miközben napszemüvegét levette, hollywoodi mosolyt eresztett a gyönyörű, hosszú lábú, fekete hajú nőre. Álompár. Elkezdtem kételkedni magamban, hogy ezekhez az emberekhez elég lesz-e az a díszlet, amit másfél óra alatt sikerült össze varázsolnom.

– Ezt a csajt múltkor láttam a tévében – jött oda mellém az ablakba Viky, és teljes volt az arcán az ámulat.

– Valami híresség? – fordultam kérdőn felé.

– Azt hiszem, belsőépítész. Hatalmas vityillókat tervezett át lakható otthonná.

Nem csak gyönyörű, sikeres is…

A vendégeink beléptek az ajtón, így újra ki kellett zökkentenem magam a gondolataimból és kizárólag rájuk koncentrálni.

– Üdvözöljük önöket vendéglőnkben, kérem, fáradjanak beljebb! – Oscar-díjat érdemelnék, amilyen széles mosollyal fogadtam a vendégeket, miközben még két perccel ezelőtt a sírás volt rajtam, ahogyan elméláztam a múltamon.

– Milyen bámulatosan gyönyörű ez a hely! – lágyult el az egyik idősebb hölgy.

– Igen, elég hangulatos – egészítette ki a másik nő, a két idősebb férfi pedig egyetértően bólogatott.

William Gelbero, miközben elhaladt mellettem, szótlanul nézett – talán ismerős lehettem neki. Nem kizárt, hiszen az egyetemen párszor találkoztunk már, mégsem szólt semmit.

A nagy ámuldozást követően belépett az álompár. A nő közelebbről még szebb volt, de a férfi… Én nem hittem volna soha, hogy valóban létezik ilyen férfi, akinek minden vonása pontosan olyan, ahogyan csak az álmaimban képzelném el, és semmi kivetni valót nem találok benne. Erre itt van, a mi éttermünkben, és észvesztően jól néz ki! Hiába, Liam is tökéletes külsővel rendelkezik, de erről a férfiról alig tudtam levenni a tekintetem.

– Jó napot! – hallottam a nő dallamos hangját tompán, mivel túlzottan belemerültem a férfi külsejének bámulásába.

– Jó napot! – üdvözölt a férfi is gyönyörű mély hangján. Üdvözlésekor belenézett a szemembe, én pedig úgy vigyorogtam rá, mint egy kisgyerek a kedvenc játékára. A legszebb mogyoróbarna szempár volt, rabul ejtett. A hatása alá kerültem.

Megráztam a fejem: ki kellett, hogy zökkentsem magam az álmodozásomból, mert eszembe jutott, hogy őket nem is üdvözöltem.

– Hogy tetszik a díszítés, kicsim? – lépett oda a miniruhás nőhöz az egyik hölgy.

– Elmegy, de a személyzet köszönni sem tud… – súgta vissza, én pedig pont elkaptam a mondatot, mert elhaladtam mellettük.

– Kérem, fáradjanak az asztalukhoz! – mutattam a karommal az asztal felé, amin gyönyörű szépen meg volt terítve. Mindenféle ínycsiklandó finomsággal volt tele, és az asztalon lévő gyertyák még hangulatosabbá tették az egészet.

Közben megérkezett Viky is, aki segített nekem egész este felszolgálni. Felvette az italrendelésüket, majd besegített a séfnek.

– Kira, kivinnéd, kérlek az italokat? – kérdezte Viky, miközben a cukkinikat darabolta.

– Persze, viszem, ne aggódj.

Összeállítottam a rendeléseket egy tálcára, és kimentem a vendégeinkhez.

– Egy Coca Cola az úrnak, egy kellemes kapucsínó önnek, asszonyom… és egy Zéró koktél önnek, hölgyem – szakítottam félbe a mondatomat, mivel megbotlottam egy lábban, ami kicsit sem úgy nézett ki, hogy véletlenül van ott. Ez a beképzelt, miniruhás fruska kirakta a lábát, miközben ült, kicsit kifordult a székkel, és keresztbe tette a lábát, szabályosan elém. Nem is értem, miért, hiszen az egész üdítő rajta landolt. Biztos voltam benne, hogy szándékos fondorlat volt, de a lényegét nem értettem.

– Annyira sajnálom, hölgyem! Nem tudom, hogyan történhetett ez meg – mondtam zavartan, miközben egy szalvétával próbáltam meg felitatni az italt a ruhájáról. Szégyelltem magam, ugyanakkor tudtam, hogy nem vagyok hibás, de nem akartam elmondani senkinek, hogy láttam, direkt akarja, hogy megbotoljak benne.

– Ha nem vigyorognál annyira a barátomra, akkor talán látnál.

Áh! Szóval ez a baja ennek a kis lotyónak? Rám ripakodott, és közben rácsapott egy kicsit a kezemre, én pedig egyből elrántottam az öléből.

Komolyan, csak azért, mert valaki híres, szép és sikeres, miért hiheti azt, hogy bármit megtehet a másik emberrel?!

– Sajnálom, ha félreértett valamit, mindenesetre kifizetem a ruháját – alázkodtam meg, és éreztem, ahogy zavaromban teljesen elvörösödik az arcom. Pedig szívem szerint pofon vágtam volna, hogy térjen már észhez, hogy nem beszélhet így az emberekkel! Az asztalnál mindenki engem nézett. Megalázott ez a nő… ha tudtam volna, hogy ennyire féltékeny típus és ilyen helyzetbe hoz, az életben nem néztem volna rá a párjára, de istenemre, hogy csak pár pillantást vetettem rá.

A párja szerelemtől hevülve nézte a nőt. Azt hiszem, hízelgő volt számára, hogy féltékenységi jelenetet csapott.

– Még szép, hogy kifizeted. Ez egy eredeti Valentino-ruha, egyedi tervezéssel. Bár, ahogy elnézlek… – mért végig fintorogva, mintha valami utolsó senkiházi lennék.

– Részletekben is engedem, hogy fizess – forgatta a szemét.

– Katy… – szólt rá a párja.

– Katy, nem gondolod, hogy kicsit messzire mész? Ez a szegény lány véletlenül megbotlott. Ezer másik ruhád van, kit érdekel, hogy ez az egy tönkrement? Nem azért dolgozik ez a kislány, hogy kifizesse a te „Valentino” ruhádat. – Az egyik idősebb hölgy felhúzta az orrát és a védelmemre kelt, miközben idézőjeleket formált az ujjaiból és közben óvatosan rám kacsintott, én pedig némán, artikulálva megköszöntem neki és visszamentem a többiekhez a konyhára.

– Ez az én drága feleségem! – hallottam a hátam mögül William úr hangját, majd hátrasandítottam és láttam, hogy egy csókot nyom a párja homlokára.

Bent a konyhán hallgattuk, ahogy jóízűen kacagnak kint, beszélgetnek, majd gondoltam, kimegyek és megkérdezem, hogy szükségük van-e még valamire. Katy, ez a nagyon unszimpatikus nőszemély pedig végig mérgesen méregetett engem a szeme sarkából. Bár igaza is volt, hiszen tényleg nagyon szemrevaló barátja van. Kiszimatolta, hogy tetszett nekem, amit láttam. De nyilván semmibe sem élném bele magam, hiszen vendégek, meg nekem egyébként sincs szükségem egyetlen férfira sem. Mindegyik csak egy dolgot lát a nőkben: ami a lábuk között van. Liamet is csak az érdekelte volna, de én nem ilyen vagyok; én szeretném, ha valaki értékelne majd egyszer engem. Kivittem az újabb italokat az asztalukhoz, ekkor William felém fordult, éreztem, hogy néz, majd megszólalt:

– Kisasszony, maga nagyon ismerős nekem. Próbálok rájönni, hogy is honnan… Nem találkoztunk már valahol?

– Ugyan már, William, mégis hol találkoztál volna vele? – forgatta ismét a szemét Katy.

– Katy, fejezd be, különben esküszöm, soha többet nem hozlak magammal sehova! – szólt rá mérgesen a párja, Katy pedig befogta végre a száját. Talán elkezdték idegesíteni az álomfiút a barátnője féltékeny megjegyzései.

William nem foglalkozott velük, még mindig kíváncsian engem fürkészett. Mosolyogva néztem rá, majd bólintottam.

– De, találkoztunk már, uram. Az SFLS egyetemre járok. Jövő héten lesz a diplomaosztóm.

– Mi is a becses neve? – vonta fel kérdőn a szemöldökét.

– Kira Morton – mondtam ki büszkén a nevem. Láttam, hogy William agyának fogaskerekei járnak, rémlik-e neki valahonnan a nevem, majd mintha felgyúlt volna a fény.

– Megvan! Kira Morton! Nem egy professzortól hallottam már dicsérő szavakat önnel kapcsolatban. Úgy tudom, osztályelső volt minden évben.

– Így van, de talán csak a társaim érdeme: rossz átlaguk volt, amit nem volt nehéz túlszárnyalni – viccelődtem, majd az asztalnál is mindenki kuncogott.

– Szerintem pedig ez csakis a te érdemed – mondta a világ legsármosabb férfija, nekem pedig dagadni kezdett a mellem a dicsérettől, és próbáltam leplezni az önelégültségemet, hogy egyenesen hozzám beszélt.

– Talán így van – vontam meg a vállam, miközben óvatosan rámosolyogtam

– Biztosan így van. Én is az SFLS egyetemre jártam, rengeteget tanultam, mégsem lettem soha osztályelső.

– Hoznál nekem ilyen epres sütit, ami itt van az étlapon? – szakított félbe minket Katy, és ezzel a kérdésével visszarántott a földre és eszembe juttatta, hogy ki is vagyok és hol van a helyem.

– Persze, kisasszony, még valaki parancsol valamit? – néztem egyenként rá mindenkire. Megrázták a fejüket, William úr felesége együttérzően rám mosolygott, én pedig sarkon fordultam és visszatértem a munkámhoz.

Már alig vártam, hogy vége legyen a napnak, folyton lestem minden kívánságukat. Mindenki nagyon kedves volt, kivéve Katyt. Nem értettem, hogy miért ennyire kiállhatatlan velem. Igaz, néha vetettem egy-egy óvatos pillantást a barátjára, de annyira diszkréten, hogy nem vehette észre. Éppen ezért az este hátralévő részében azon voltam, hogy a tekintetem ne vándoroljon a barátjára. Nehéz volt megállnom, mivel ennyire tökéletes embert még soha nem láttam, és eddig is önhibámon kívül néztem meg őt.

A telefonomon pötyögtem Lénának, akinek a legnagyobb problémája az volt, hogy nem tudta eldönteni, miszerint végül holnap melyik ruháját vegye fel. A hátam mögül egy kéz megérintette a vállam, amire én összerezzenem és majdnem elejtettem a telefonomat.

– Elnézést, nem volt szándékomban megijeszteni. Ha megkérem, behozná a tortát az édesanyámnak? – kérdezte mosolyogva Katy párja, én pedig nem találtam a szavakat zavaromban. Teljesen elvesztem a mogyoróbarna szemeiben, ezért pár pillanatig csak néztük egymást.

– Persze, máris viszem.

– Ti meg mi a fenét csináltok itt kettesben? – kiáltott ránk dühösen Katy. – Tudtam, hogy megcsalsz! Ő lenne az a csaj, akivel Santa Rosába mentél tárgyalásra, igaz? És elromlott az autója, ezért egy éjszakát ott kellett töltenetek. Mennyire hülye vagyok, hogy még el is hittem! Most már kezd összeállni a kép: ismeritek egymást az egyetemről!

Összenéztünk a párjával. Nem tudtam hova helyezni a nő kirohanását. Betegesen féltékeny volt, de nem hagyhattam, hogy engem is beleépítsen a képzelgéseibe. Nem érdekel, ha ez a férfi megcsalta, ezek szerint biztosan van oka szegény nőnek arra, hogy ennyire féltékeny.

– Ne haragudj, de szeretném tisztázni, hogy én nem ismerem őt. Ma láttam életemben először.

– Legalább ne hazudj a szemembe, te kis ribanc!

– Ribanc? – vontam fel a szemöldökömet, és kínomban nevetni kezdtem. Félreérthette, mert egyenesen felém rohant, és a hajamat kezdte tépni. A semmiből bukkant elő, akárcsak egy leopárd, én pedig magamban azon kezdtem el gondolkozni, hogy ennek a nőnek valami mentális problémája lehet, mert normális ember nem viselkedik így, mint ő. Hiába a szépség és a pénz, ha nem tudja kontrollálni az indulatait és lejáratja saját magát. Nem értettem a helyzetet, hogy miért pécézett ki magának. Próbáltam lehámozni a kezeit, de nem sikerült. Némán tűrtem, míg cibálta a hajam, és eszembe jutott, mikor az apám bántott és azt is csendben tűrtem, nem védhettem meg magam… most sem akartam védekezni, és újra az a védtelen kislány voltam, mint egykor.

– Katy, azonnal fejezd be, most volt elég! Nem vagy normális, beképzelsz dolgokat!

Katy párja lerántotta rólam az elvetemült nőszemélyt, én pedig zokogva rohantam be a mosdóba. Nem azért sírtam, mert fájt, nem is azért, mert megalázott, hanem azért, mert feltépte a régi sebeimet, ami közvetlenül érintette a lelkem. Olyan érzés volt, mint amikor valakit szíven szúrnak, és amíg nem húzza ki magából a kést, addig nem vérzik el… viszont Katy kihúzta belőlem azt a bizonyos tőrt. A fizikai fájdalmat elviselem, azt megszokja az ember, főleg azok, akik rendszeresen a bántalmazás részesei voltak, viszont a lelki megaláztatást, lelki terrort és lelki sebeket sokkal nehezebb begyógyítani; ez volt, az ami jobban fájt, mint hogy tépte a hajam és érhetetlen okokból rám támadt.

Vikyt kértem meg, hogy vigye ki a tortát, de ezt is csak SMS-ben írtam meg neki, a hátralévő időt a mosdóban töltöttem. Teljesen magamba roskadtam. Ránéztem az órámra. Már későre járt, reménykedtem abban, hogy elmentek a „kedves” vendégeink. Megmostam hideg vízzel az arcom, és a tükörben néztem magam. Forrtam a dühtől, majd gondolkozni kezdtem. Ki ez az átkozott nő, hogy egész este megalázott, ráadásul fájdalmat okozzon nekem? Senki! Eleget tűrtem gyermekként, már felnőtt nő vagyok, ha én nem védem meg magam, akkor senki sem fog. Hatalmas erőt éreztem magamban, és megfogadtam a tükörképemnek, hogy többé nem hagyom senkinek sem, hogy megalázzon.

Nyílt a mosdó ajtaja, és a férfi dugta be a fejét, én pedig forgatni kezdtem a szemem, mert úgy éreztem, hogy ez az ember csak bajt hoz a fejemre. Miért kell ilyen átkozottul jól kinéznie? Egy átok ő nekem!

– Nagyon sajnálom a történteket. Komolyan. Nem tudom elmondani, hogy mennyire. A kolléganőd mondta, hogy itt talállak. Tudom, szörnyű, amit Katy tett veled, fogadd ezt el kárpótlásképp, kérlek – majd a zsebéből előhúzott valamennyi pénzt, és a kezembe tömte.

– Nem kell! – mondtam határozottan, majd az ajtó felé vettem az irányt.

Utánam szaladt, megfogta a karomat, és a kötényem zsebébe süllyesztette.

– Ragaszkodom hozzá.

Az aprócska zseb a kötényen pont az ölemnél volt. Miközben oda helyezte a pénzt, görcsbe rándult a gyomrom, megmagyarázhatatlan érzés lett úrrá rajtam. Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, mi történne, ha egy másfajta helyzetben érintene meg ott.

Katy mindezt láthatta, határozott lépéseket tett felém, majd a dühtől nem látva kezet emelt rám. A szülei próbáltak rászólni, de nem hallott. Annyira mérges lettem, hogy ez a nő egész este próbál megalázni engem csupán azért, mert nem bízik a barátjában, hogy elkaptam a kezét, amelyikkel az ütést mérte rám, a másik kezemmel pedig akkora csapást mértem az arcára, hogy a földre került. Mikor felnézett, akkor láttam csak meg, hogy eleredt az orra vére.

Az asztaltól mindenki felállt, gyilkos pillantást vetettek rám, és Katyt kezdték istápolni. Szégyellni kezdtem magam, de rájöttem, nincs miért. Katy elkezdett sírni, a párja leguggolt hozzá, megölelte, majd rám kiabált:

– Azért ez túlzás volt! Még is mit képzelsz?

– Én mit képzelek magamról? – kiabáltam vissza a férfinak, miközben végig a szemébe néztem.

– Mi ez a lárma? – jött ki Tom is közénk, majd elkerekedett a szeme, mikor meglátta a földön Katyt.

– Kérem a panaszkönyvet, ezt a nőt pedig azonnal rúgja ki! Eljövök vacsorázni, és megüt engem? Mégis milyen világban élünk? – sajnáltatta magát, miközben a vérző arcát tapogatta. Tom rám nézett, és szikrákat szórt a szeme.

– Most fejezd be, mert esküszöm, ha megint a kezeim közé kerülsz, csak az ördög vesz ki onnan! – ripakodtam rá – elegem volt ebből a nőből, gyűlöltem, pedig nem is ismertem.

– Elég! Mit képzelsz, te átkozott? – kiabált rám a másik idősebb nő, aki nem William felesége volt, hanem – gondolom – Katy anyja.

– Komolyan senki sem látja, hogy nem normális ez a nő? Az étterem helyett a pszichiátriára kellett volna menni mindannyiuknak!

– Azért mindennek van határa! Most már tényleg fejezd be! – szólt rám Katy párja, én pedig elővettem a kötényemből a pénzt, amit odadugott, apró darabokra téptem azt, majd hozzávágtam a férfihoz.

– Pénzzel nem lehet megvenni az embert!

– Kira, nem ismerek rád! Nagyon sajnálom, elnézést kérek mindenkitől Kira nevében is! – szabadkozott Tom, az idősebb korosztály pedig sokkolva figyelte a történteket.

Katy még mindig a földön ült, én pedig levettem a kötényemet magamról, majd hozzávágtam, mintha a szennyestartóba vágtam volna be a ruhát – én így aláztam meg őt. Soha többé nem fogom hagyni, hogy bárki újra felszakítsa a szüleim után maradt sebet! Évekbe telt, mire be tudtam gyógyítani magamon, ez a bolond nő pedig egy pár óra alatt képes volt mindezt pár pillantás miatt tönkretenni!

– Én nem sajnálok semmit, és Tom, csak hogy tudd, felmondok. További kellemes estét mindenkinek! – mondtam, azzal a lendülettel az ajtó felé vettem az irányt és magam mögött hagytam mindent.

Mikor kiértem a friss levegőre és már messzebb voltam az étteremtől, akkor kezdtem csak el sírni, és büszke voltam magamra, amiért tudtam magam tartani. Egészen hazáig sírtam: rájöttem, hogy hatalmas hiba volt, mikor büszkeségből felmondtam. De én tényleg nem éreztem magam hibásnak. Ráadásul Tom őket védte, annak ellenére, hogy nem ismerte a helyzet súlyát, hogy az a mentális problémákkal küzdő Katy lépten-nyomon figyelte a párját, és ha egy másodpercre is kontaktba került velem, máris lesből támadt, mint egy ragadozó. Tom nem állt ki mellettem, ő csak az anyagi javakat nézte, így nem sajnálom annyira, hogy otthagytam őt is.

Feldúltan léptem be a lakásba, és becsaptam magam mögött az ajtót. Végigviharzottam a nappalin keresztül és lehuppantam a kanapéra, miközben nagyot sóhajtottam. Léna éppen a másnapi ruhájában pózolt a tükör előtt, és értetlen arckifejezéssel meredt rám.

– Jézusom, Kira! Mi a baj? Úgy volt, hogy érted megyek!

– Az a burzsuj senkiházi meg az elkényeztetett nője… Elegem van, az sem érdekel, ha Tom ki fog rúgni… vagyis nem fog, mert én mondtam fel – fortyogtam mérgemben.

– Kira, lassabban, egy szót sem értek! – Léna lehuppant mellém a kanapéra, az ölébe vette a lábamat és kényelmesen hátradőlt.

– Na, most már mondhatod!

– Akik miatt ma feldíszítettük a helyet, rajtuk akadtam ki. Azt hiszik, ha van pénzük, akkor bármit megtehetnek. Kihajtottam ma magam miattuk, olyan voltam, mint egy rabszolga, rohangáltam egész nap, hogy minden jól sikerüljön, és ez a hála! A nő egy elmebeteg, és egész este kipécézett magának, mert azt gondolta, hogy szemet vetettem a barátjára! Rám támadt. Aztán felhergeltem magam és megütöttem, majd a párja is kiabált velem, ah… Cirkusz volt, nekem pedig ez nem hiányzik, így felmondtam, mert Tom sem állt mellém.

– De jól tetted! Mit képzel magáról, hogy megtámadott az a szipirtyó? Ha ott lettem volna, már nem élne! Nem baj, szívem. Holnap felszedünk neked egy gazdag pasit és megoldja majd a problémáidat, ígérem!

– És nem fogod el hinni, hogy kik voltak a vendégek… William Gelberóék – tereltem a szót másfelé, mert nem akartam hallgatni a gazdag pasis dumáját. Utáltam, hogy minden gondra csak ez volt nála a megoldás.

– Komolyan? – kapta a kezét a szája elé Léna döbbenetében.

– Igen, szóval még jó, hogy végeztem az egyetemen és már csak gyakornokoskodnom kéne.

– Szerintem lőttek annak az álmodnak, hogy Wiliam Gelberónak dolgozz. Pedig Simon professzor simán beajánlott volna. Na, de most már az étterem sem lesz… – nevetett Léna.

– Majd meglátjuk, az biztos, hogy valamit ki kell találnom. Felelőtlenség volt tőlem, hogy így otthagytam csapot-papot. Hiszen legalább a húgomra gondoltam volna!

– Ne aggódj, Kira! Itt vagyok veled. Nem vagy egyedül, amiben tudok, én majd segítek neked – ölelt át Léna, én pedig elérzékenyültem ennek hallatán, és végül el is sírtam magam, Léna pedig vigasztalt.

***

Reggel korán keltem és siettem a húgomhoz, hogy vele tölthessem a napot. Szerencsére jól van, jó a közérzete, de mindig szorít a szívem, amikor meglátom, hogy magatehetetlenül fekszik az ágyban. Soha életében nem tapasztalta meg az élet apró örömeit; hogy milyen jó érzés futni, táncolni, énekelni… Vittem magammal egy könyvet, mert nagyon szereti, mikor olvasok neki. Igaz, beszélni nem tud folyékonyan, viszont egy-egy szót ki tud mondani. Már a könyv felénél jártam a felolvasásban, mikor csörgött a telefonom.

– Kira, mindjárt a szanatórium előtt vagyok. Kint várjalak meg?

– Igen, Léna. Mindjárt megyek – tettem le a telefonom.

– Meghoztam a finom ebédet! – lépett be zsúrkocsival, rajta a gőzölgő étellel a mosolygós, kedves ápolónő, Rosa.

– Jó napot, Kira – üdvözölt engem is.

– Szia, Rosa, én már úgyis menni készülök. Hagyom, hogy kényelmesen megetesd a húgomat.

– Rendben. Tudnál rám szánni egy percet? – kérdezte Rosa, miközben az ajtó felé biccentett.

– Persze – bólintottam, közben még gyorsan nyomtam egy puszit a húgom homlokára.

– Nagyon szeretlek, Nora! Jövök hozzád valamelyik nap. Ne aggódj – suttogtam a fülébe, és az ajtó felé vettem az irányt.

Rosa a nagynénémnek, Elzának egy közeli barátja. Még Spanyolországban barátkoztak össze, de Rosának itt, San Franciscóban voltak tervei, míg a nagynéném mindig visszavágyott Spanyolországba; miután anyámmal odaköltöztek apámhoz, megszerette azt az országot. Kapott egy jól fizető munkát, amiért itt mert hagyni engem. Nem haragudtam érte, mert így is hálás voltam neki, hogy felnevelt. 20 éves voltam, mikor elment végleg, azóta már van egy kedves párja, akit igaz, soha nem mutatott még be nekünk, de az elmondásai alapján boldogan él vele. Közös gyerekük nem lett, mivel a néném sajnos meddő, de rám és a húgomra mindig a sajátjaiként tekintett. Anyagilag viszont nagyon ritkán támogatott, amiért szintén nem akartam rá haragudni, mivel így is elég nagy áldozat volt a részéről, hogy magához vett. Mikor külföldre ment, vele mehettem volna, de a húgom életét nem akartam megbolygatni, és pont abban az évben kezdtem el az egyetemet. Nem akartam mindent felrúgni. Elza nagyon ritkán hazalátogat hozzám, de inkább csak telefonon tartjuk a kapcsolatot. Kicsit úgy érzem, hogy mióta kapcsolatban él, elhanyagol.

– Nézd, kedvesem, tudom, hogy nem állsz jól anyagilag. Ismerem a helyzeted, és ezért is röstellem, hogy ezt kell mondanom, de a szanatórium árai növekedni fognak. Már a jövő hónaptól – mondta Rosa, miközben lesütötte a szemét.

Mély levegőt vettem, mert nem tudtam, mitévő legyek, hiszen most veszítettem el a munkámat. Tegnap óta Tom nem hívott engem, szóval gondolom, ez azt jelenti, hogy nagyon haragszik rám. Egyértelmű, hogy elveszítettem a munkámat a miatt a tapló miatt.

– Semmi baj, megoldom majd valahogy – mosolyogtam rá.

– Rendben, egy hónap csúszást elnéz az intézményünk, ha úgy van, azt elintézem – kacsintott rám, miközben megpaskolta barátságosan a kezem.

– Nagyon hálás vagyok!

A szanatóriumból kilépve nem tudtam, mitévő legyek. Semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy Lénával elmenjek abba a bárba, és nevetségessé tegyem magam a sminkkel, a ruhával. Nem volt kedvem fodrászhoz sem menni. Egyszerűen semmihez sem volt kedvem, csak a problémáim jártak a fejemben.

A gondolataimból Léna dudaszója zökkentett ki.

– Na, szia, csajszi, mehetünk a fodrászhoz? Meglátod, gyönyörű nőt csinálok belőled. Kapásból két pasit is felszedsz majd – kacsintott rám, miközben beültem mellé a kocsiba.

– Léna, ne haragudj, de semmi kedvem…

– Na, ne kezdd! Megígérted! – háborodott fel.

– Most közölte velem az ápolónő, hogy emelkednek az árak. Fogalmam sincs, hogyan finanszírozom, eddig is éppen, hogy ki tudtam fizetni a kezeléseket. Fogalmam sincs, hogyan lesz ezután, hiszen munkám sincs. Tom nem hívott.

– Akkor legalább a húgodért tedd meg, hogy eljössz ma. Hidd el, ha sikerül megismerned egy gazdag férfit, minden problémádat megoldja majd, és ezért cserébe csak kedvesnek kell lenned hozzá. Ki tudja, lehet, hogy még jól is sülne el.

– Nem akarlak megsérteni, de pénzért csináljam férfiakkal? – ráncoltam össze a szemöldököm.

– Ha úgy vesszük, igen. Nem úgy értem, hogy egyből le kell vele feküdnöd. Igazából ez egy párkapcsolat. Vannak férfiak, akiknek csak a testiség fontos, de vannak olyanok is, akik csak társra vágynak, és a testi kapcsolat már másodlagos. Neked viszont a pénz az első, és a többi háttérbe szorulhat. Csak a pénzre fókuszálj, és arra, hogy így megoldhatod a problémáidat. Én is ezt csinálom évek óta. Besokalltam a sok gürizéstől, és attól is, hogy a férfiak csak kihasználnak. Akkor máshogyan használjanak ki, de legalább érje meg. Nem érdekel, hogy testileg vagy lelkileg történik, úgyis ugyanaz mindig a vége. Én érzelmeket nem teszek már bele. Csak az anyagi vonzalmat kell érezned.

– Igazad van, más megoldást most amúgy sem nagyon tudnék. Megnézlek ma, hogyan vadászol, aztán vagy szerencsével járok, vagy nem. De akkor is munkát kell keresnem.

– Rendben, ahogy gondolod, Kira. Indulhatunk?

– Menjünk – dobódtam fel, miközben Léna elindította az autóját.

Bár kicsit rosszul voltam a gondolattól, hogy ki kell használnom a férfiakat a pénzükért, de látom Lénát, szinte mindig mosolyog, nincs semmi gondja, mindig van pénze, s amit csak szeretne, megveszi. Én is szeretnék ilyen gondtalanul élni, szeretném gond nélkül kifizetni a húgom kezelését, az albérletet, ahol Lénával lakunk, és én is szeretnék csinosabban öltözködni, a húgomnak is szép ajándékokat venni, és a nagynénémnek is meghálálnám mindazt, amit értem tett.

Hazaérve a fodrásztól és a körmöstől a tükör előtt álltam, és gyönyörködtem: a mogyoróbarna hajamba világosabb barna melírt rakatott Léna, és be lett göndörítve. Mivel szinte mindig lófarokba fogom vagy kontyban hordom, észre sem vettem, hogy már mennyire hosszú. Még behullámosítva is majdnem a derekamig ér.

Léna gyönyörűen kisminkelt, és még műszempillákat is rakott fel nekem.

Felvettem a testhezálló, barna, spagettipántos ruhámat és a strasszos magas sarkút, és kibaktattam a nappaliba.

Léna pont az ajkait rúzsozta a tükör előtt, mielőtt megfordult volna és végigmért engem.

– Azta, Kira! Milyen gyönyörű vagy! Féltékeny leszek, esküszöm, elhappolsz előlem majd mindenkit.

– Dehogyis, te vagy a gyönyörű! – szabadkoztam, mert Léna tényleg gyönyörű volt. Ő kivasaltatta a haját, és a rózsaszín ruha, amit választottunk, nagyon jól állt rajta

– Istenem, olyan, mintha nem is te lennél! Rád sem ismerek, drágám! Gyönyörű vagy! – ölelt át izgatottan Léna.

– Induljunk!

2. fejezet

A bárba érkezve úgy éreztem, mintha minden szempár rám és Lénára szegeződött volna. Léna belém karolt, és kecsesen odatipegett velem az egyik asztalhoz, ahol két sármos férfi ült.

– Kellemes estét kívánunk az uraknak! – Fülig érő mosollyal köszöntötte a két férfit, majd az egyik felállt, és tátva maradt a szája.

– Léna, bámulatosan csinos vagy! Azt hittem, a randioldalon nem igazi a profilképed, vagy hogy photoshopolva van, de élőben látva téged… szóhoz sem jutok!

– Ó, Oliver, túlzónak érzem! – kacagott Léna, miközben megpuszilta a férfit.

– Ő itt a barátnőm, remélem, nem gond, hogy elkísért. Mivel mondtad, hogy te is hoznád az egyik barátodat, gondoltam, hozok társaságot – tolt maga elé Léna, és úgy éreztem magam, mint egy árucikk.

– Kira – mutatkoztam be a férfinak, és egyúttal a kezemet nyújtottam felé.

– Dehogy baj, gondolom, a barátom nagyon örül neki. Oliver vagyok.

Oliver társa felé fordultam, aki felállt velem szemben, hogy ő is bemutatkozhasson. Sokkal magasabb volt, mint a barátja, fekete haja kissé kuszán állt, enyhén borostás volt, és sötét tengerkék szemei az enyémbe hatoltak, mikor kimondta a nevét.

– Alex. Nagyon örülök a társaságodnak – mondta tettetett udvariassággal, miközben kezet fogott velem, ám az érintésétől kirázott a hideg. Fogalmam sem volt, hogy miért, de rossz előérzetem volt Alexszel kapcsolatban. Oliver sem volt túlzottan szimpatikus. Mintha csak álca lett volna körülöttük minden, amit felépítettek. A márkás ingek és cipők, méregdrága karórák és egy elit bár. Nem minden arany, ami fénylik. Már messziről kiszagoltam az ilyen embereket, mert gyerekoromban volt szerencsém megismerni jó néhány szélhámost.

– Kira, én is nagyon örülök.

– Akkor szerintem ti üljetek egy másik asztalhoz – vigyorgott izgatottan Léna, majd intett az egyik pincérnek.

Kicsit mérges lettem; azt hittem, ez az este arról fog szólni, hogy eltanulom Lénától az alapokat, nem pedig arról, hogy egyből a mélyvízbe dob. Vagy inkább önző módon a saját érdekeit nézi. Ráadásul már társaságot is intézett nekem. Azt hittem, én választom majd ki a „kuncsaftokat”. Teljesen bepánikoltam, miközben az asztalunkhoz sétáltunk.

A pincér előkészített nekünk egy másik asztalt, mi pedig Alexszel kikértük az italunkat. Alex egy whiskyt kért, én pedig egy enyhe koktélt.

– Te is kurva vagy? – kérdezte nyersen, köntörfalazás nélkül Alex, és közben megvető pillatást vetett rám.

– Tessék? – ráncoltam össze a szemöldökömet, és próbáltam úgy tenni, mintha nem trafált volna bele, hogy mivé akarok válni.

– Szerintem nagyon jól értetted a kérdést.

Ellenkezni akartam, és megmondani az igazat, hogy amit most lát, az nem is én vagyok, de mivel igaza volt, nem reagáltam le. Meg kellett barátkoznom az új pozícióm kifejezésével. „Kurva”. Pénzt akartam keresni, ezért nem mondhattam el neki a keserű életem. Nem azért öltöztetett fel ilyen gyönyörűen Léna, hogy elrontsam.

Nem tudtam hirtelen, hogy mit válaszoljak, ezért kínomban elkezdtem nevetni és intettem a pincérnek; kértem én is egy whiskyt.

– Igen, az vagyok – mondtam, miközben lehúztam egy szuszra a whiskyt, ami marta a torkom, majd intettem a pincérnek, hogy jöhet a következő.

Annyira undorító íze volt, de az még undorítóbb, ahogyan Alex szuggerált engem. Nem bírtam a kínos helyzetet, a megalázó pillantásokat, ezért a pillantásommal újra a pincért kezdtem kutatni, hogy mikor érkezik már a kért italommal.

– Pedig nem nézel ki annak. Szóval áldozatra vadászol itt, mint a barátnőd? – hajolt közelebb felém kíváncsiskodva az asztalon.

– Igen – sziszegtem a fogaim között, majd felhörpintettem a borostyánszínű italomat és megint intettem a pincérnek. Ezúttal két ujjamat mutattam neki, mintha már teljesen bennfentes lennék a bárban. Annyira megszégyenítő volt Alex szájából hallani a nyilvánvaló igazságot, amire valóban készülni akartam.

– Dolgozhatnátok nekünk is… – mért végig, a pillantása alatt pedig megszégyenültem és újabb kupicáért nyúltam.

– Ezek szerint eltaláltam, hogy miért is vagy itt. Nem lesz egy kicsit sok az ital? – kérdezte fintorogva tőlem Alex.

– Nem. Rám fér – vontam meg a vállam.

Odamentem a pulthoz és kértem az asztalunkhoz egy üveg pezsgőt – úgy éreztem, hogy muszáj innom egy kicsit, mert nem tudtam magam elengedni.

Felidegesítettem magam, hogy ez a fickó szajhának próbál beállítani és nem mondhatom el neki, hogy a valóságban nagyon nem ilyen vagyok. De muszáj, hogy valahogyan becserkésszem, hiszen Lénának is annyira rendben van az élete ezeknek a férfiaknak és a bakszámlájuknak köszönhetően. De hogyan értette, hogy dolgozzunk nekik? Léna felkészíthetett volna, mielőtt a farkasok elé vetett!

Odapillantottam az asztalukhoz. Léna kacéran nevetgélt, Oliver meg a karját simogatta. Visszabaktattam a morcos Alexhez.

– Hoztam pezsgőt! – mosolyogtam rá, miközben kitöltöttem a pezsgőspoharakba a gyöngyöző sárgás italt.

– Ünnepelünk? – mosolygott rám vissza halványan Alex, bár a mosolya inkább szarkasztikusnak tűnt.

– Igen, miért is ne?

– És még is mit?

– Hogy megismertük egymást – mondtam, miközben felemeltem a kezem és koccintottunk.

– Ez ünneplésre méltó szerinted? – vonta fel a szemöldökét, és tudtam, hogy még mindig a válaszomra vár, amit az imént tett fel.

– Miért vagy ennyire pesszimista és lehangoló? – csúszott ki a számon – nem bírtam megfékezni a nyelvem. Próbáltam magam azzal nyugtatni, hogy ez az alkohol hibája, és csak remélni tudtam, hogy ezzel Alex is tisztában van és nem lesz rám mérges.

– Úgy gondolod, hogy lehangoló vagyok? Ha elfogadod, hogy nekem dolgozz, ki kell próbálnom téged, és meglátod, mennyire nem vagyok lehangoló!

– Nem úgy értettem – sütöttem le a szemem és a pohár aljára néztem megint, annyira zavarban voltam. Nem tehettem arról, hogy prűd a személyiségem.

– Ilyen a természetem, nem volt vidám életem, talán ezért alakult ez így.

– Akkor lelki társra találtál, nyugodtan elmondhatod nekem, ha ki szeretnéd adni magadból – mondtam mosolyogva, miközben az arcomat a kezembe fektettem és az asztalra könyököltem.

Próbáltam barátságos lenni, de hamar visszarántott a mogorva férfi a földre. És rájöttem, hogy ebben a szakmában sem létezik barátság, kedvesség, és legkevésbé érzelmek. Csupán a ridegség marad.

– Nem beszélek ezekről, főleg nem ismeretleneknek! – mondta, majd ő is megitta a gyöngyöző pezsgőt.

Mivel régen ittam, hamar a fejembe szállt. Alexszel nem sokat lehetett beszélni, elég mogorva és kissé magának való férfi volt, de mikor meghallottam felcsendülni egy általam kedvelt számot, felugrottam a székről és vigyorogva megfogtam a kezét.

– Menjünk, táncoljunk! – rángattam, de nem állt fel. A fejemre csaptam, és emlékeztetnem kellett magam az iménti észrevételemre.

– Ebben a szakmában nincs semmi érzelem, semmi vidámság… – bólogattam hevesen, a zenére pedig már elkezdtem ringatni a csípőmet.

– Nem csinálok magamból bohócot, inkább ülj le te is.

– Gyere már, ne kéresd magad!

– Nincs az az Isten, hogy táncoljak.

– Hát jó – vontam meg a vállam, és a tánctér felé vettem az irányt.

Úgy döntöttem, nem fogok neki könyörögni, és azt sem akartam, hogy véget érjen a zene anélkül, hogy táncoltam volna rá. Ha már Léna ragaszkodott ahhoz, hogy áldozatot választ nekem, akkor legalább ne egy ilyen mogorva fazonra esett volna a választása! Még a maradék életkedvemet is elvette, józanul egy percet sem tudtam volna vele tölteni!

Mivel a koktél, a whisky és a pezsgő, majd újra a whisky kicsit fejbe kólintott, nehézkesen értem a tánctérre, és véget is ért a zene.

Egy reggaeton stílusú szám következett, amire már többen jöttek, párok összesimulva táncolni. Kifejezettem örültem ezeknek a stílusú zenéknek, mivel félig spanyol származású vagyok, így szívből-lélekből át tudtam adni magam a zenének. Lénáékat is láttam ölelkezni, én voltam csak, aki egyedül táncolt. A tér úgy megtelt, hogy a világítást leoltották, és hangulatfényeket kapcsoltak helyette. Átadtam magam a ritmusnak és hagytam, hogy a bennem lévő alkohol táncoltassa a testem. Nem foglalkoztam a problémáimmal, csak a zenével. Ritmusra ráztam a csípőmet, dobáltam a hajam, és közben énekeltem. Egyszer csak éreztem, hogy hátulról átkarol valaki és a kezét a hasamra teszi, miközben maga felé fordított.

– Nem hagyhatom, hogy egyedül táncolj, miközben ilyen szexi vagy. Mindenki téged néz – súgta a fülembe Alex, és szorosan magához húzott.

Mi a franc? Eddig egy karót nyelt férfi volt, most mégis mit akar tőlem?

Ő is elkezdett táncolni, a testünk összhangban volt. Szorosan simult hozzám, és nem engedett. Míg táncoltunk, végig szorosan magához közel tartott, bárhogyan is próbáltam kibújni szorításából. Jólesett a közelsége, fontosnak éreztem magam, de talán csak azt a sebet akartam vele feledtetni, amit Liam hagyott rajtam. Túl naiv voltam, hiszen ez a férfi csak azt akarja, hogy neki dolgozzak! Hogy legyek a kurvája!

– Nagyon kívánlak… – suttogta ismét a fülembe, és közben megfogta a kezem, mintha így táncolnánk, mégis úgy mozgatta a kezem, hogy megéreztem a merevedését.

– Töltsd velem az éjszakát! Kivételesen ígérem, hogy sokat fizetek!

Annyira zavarba jöttem és elszégyelltem magam a történtektől, hogy kirángattam magam a keze szorításából és a kijárat felé vettem az irányt.

– Golden Hotel! – kiáltott utánam, én pedig hátra sem pillantva hagytam el a bárt.

Elöntöttek a könnyek a levegőre kiérve, mert úgy éreztem magam, mint egy utolsó szajha. Alex azt hiszi rólam, hogy az vagyok, sőt még munkát is ajánlott, én pedig nem akarom, hogy ezt higgye rólam. Nem akarom magam pénzért eladni, nekem ez nem megy! Azt hittem, hogy az alatt a pár óra alatt, míg vele voltam, észrevette, hogy én nem olyan lány vagyok, de nem vette észre: ugyanúgy kezelt, mint azokat a lányokat, akiket bármelyik pillanatban vihet bárki. Én szerelemből szeretnék együtt lenni majd valakivel, nem pedig haszonszerzésből!

A könnyeimmel küszködve futottam. Nem tudom, hová és merre vittek a lábaim, csak futottam, mivel az agyamban egyre cikáztak a gondolatok. Az alkoholtól sokkal jobban megviseltek a történtek, mert érzelmileg a hatása alatt voltam, nem voltam önmagam.

Egyszer csak a bal oldalam felől egy nagy, becsapódásnak köszönhető fájdalmat éreztem. A földre estem, és csak azt láttam, ahogy a karomból folyik a vér és a fejemen is éreztem egy kis fájdalmat. Odanyúltam, és az ujjamon láttam, hogy a homlokom oldalsó része is vérzik, és nagyon fáj a bal oldalam. A csapódás irányába pillantottam, és láttam, hogy egy nagy fekete autó ütött el, majd elsötétült előttem minden.

3. fejezet

Büdös, tömény alkoholszagra nyitottam ki a szemem, amire fintorogtam, majd ismerős arcokkal találtam szemben magam. William Gelbero és a fia. Milyen kicsi ez a város!

– Meghaltam és a pokolba jutottam, igaz? – dörzsöltem meg a szemem, mert nem akartam elhinni, hogy tényleg ők vannak itt.

– Nem, szerencsére úgy tűnik, enyhébb sérülésekkel megúsztad, de beviszünk a kórházba – mondta az a szemét, akinek köszönhettem, hogy ekkora szarban vagyok: William fia.

Őt okoltam, mert ha tudta, hogy ennyire nem normális a barátnője, miért nem figyelt oda jobban rá? Miattuk elveszítettem a munkahelyem és tele lettem gonddal…

– Nem kell, minden rendben van velem! – ültem fel. Ekkor vettem észre, hogy a kocsi hátsó ülésein feküdtem.

Elszégyelltem magam a gondolattól, hogy ájultan fekszem itt egy ilyen ruhában, majd kínomban a hajamat kezdtem piszkálni.

– Hogyan kerültem ide?

– Kiszaladtál az útra elénk, kislány. A fiam éppen, hogy le tudott fékezni. Nagyobb baj is történhetett volna.

– Lehet, hogy nem is lett volna akkora baj… – suttogtam halkan elkeseredésemben.

– Betettelek a kocsiba, majd elláttam a sebeidet – mondta halkan, lesütött szemmel a William úr fia.

– Nagyon sajnálom, de te szaladtál ki elénk! Valami baj van, vagy menekültél valaki elől?

– Ha tudtam volna, hogy még találkozom veled valaha, inkább maradtam volna azon a rémes helyen! – mondtam olyan mérgesen, ahogyan csak tudtam.

– Ezek szerint már találkoztunk? – értetlenkedett a férfi, és Williamre nézett, aki csak megvonta a vállát.

– Ez most komoly? Te meg a nem normális barátnőd tettétek tönkre az életemet a tegnapi napon! – ripakodtam rá.

– Nem értem, miről beszélsz – csóválta a fejét, majd az apjára nézett.

– Áh, szóval nem emlékszel? Ha valakit megbántok, akár csak egy szóval, egész életemben emlékszem rá! A lelkiismeretem nem hagy megnyugvást nekem, ti pedig porba tiportátok az életemet, és annyira jelentéktelen volt mindez, hogy nem is emlékszel rá?

– Nem te volnál az az éles nyelvű kislány a pizzériából, Kira Morton? – ráncolta a szemöldökét William.

– De igen! Nem értem, ennyire rövid távú a memóriátok?

Talán kicsit szemtelen hangot ütöttem meg, de nem tehettem róla, forrtam a dühtől. Ráadásul már senkinek sem tartoztam elszámolással. Tomhoz már nem mehetek vissza dolgozni, William Gelbero pedig már referenciával sem venne fel, szóval csak magamnak kell elszámolnom most már.

– Ne haragudj, de meg sem ismertelek, annyira másabb vagy, mint tegnap. Egy porba tiport nő nem így néz ki! – mért végig a fiatalabb.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem, miközben kipattantam az autóból. A férfi óvatosan az apjára sandított, aki a csomagtartóban matatott, majd közelebb lépett hozzám és halkan suttogta nekem:

– Gyönyörű vagy.

A szégyentelen! A barátnője ezért volt ilyen velem! Ez a férfi bárkinek elcsavarná a fejét, neki aztán mindegy! Mennyire szánalmas! Fújtattam egy nagyot mérgemben, majd úgy tettem, mint aki nem hallotta az iménti bókot.

– Miattad van minden! Miattad lettem munkanélküli! A te hibád, hogy holmi szajhának gondolt a bárban az egyik férfi, és pénzt kínált nekem az éjszakáért. Annyi problémám van, de annyi, aminek mind te vagy az okozója, és az az átkozott barátnőd! – ütlegeltem a férfi mellkasát, miközben hangos és mélyről jövő zokogásban törtem ki.

Abban a zokogásban nem csak a munkám elvesztése volt, és nem is az, hogy Alex egy szajhának gondolt, hanem minden. Az eddig összes fájdalom, amit átéltem és mélyen elnyomtam magamban, most felszínre tört.

– Nem kéne bevinnünk a kórházba, Raul? Szerintem idegösszeomlása van! – nézett a fiára rémülten William.

– Lehet, hogy az lenne a legjobb! Induljunk!

– Én nem megyek sehova! – szipogtam, és nem valami nőies módon a kézfejembe töröltem az orrom.

– Akkor legalább hadd vigyünk haza – mondta a fiatalabb férfi – mint kiderült, Raul –, és közben egy zsebkendőt nyújtott felém. Raul? Miért van spanyol neve William fiának?

Kipattantam a kocsiból, majd fenyegetően néztem Raulra és az apjára.

– Nem megyek sehova sem veletek, és meg ne próbáljatok megállítani. Remélem, soha többet nem találkozunk! A soha viszont nem látásra!