részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Emily Giffin: Meant to Be

Copyright © 2022 by Emily Giffin
All rights reserved.

borítóterv © Elena Giavaldi
illusztráció © Serena Marango

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 330 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Bán László
Előkészítés és korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Jennifer New-nak,

aki az áldott jó szívével

mindent még különlegesebbé tesz

Első fejezet

Joe

Nem emlékszem apámra. Legalábbis ezt szoktam mondani, ha valaki rákérdez. Hároméves se voltam, amikor meghalt. Egyszer azt olvastam, hogy a beszédünk teljes kifejlődéséig nincsenek is igazán emlékeink. Ugyanis szavakra van szükségünk a tapasztalataink lefordításához, és a nyelvileg kódolatlan emlékek helyreállíthatatlanul elvesznek az elménkben. Már beletörődtem, hogy az Arlington temetőbeli nyugalomba helyezéséhez fűződő homályos emlékeim is kitaláltak – az agyamban rögzült fotókból, híradásokból és anyám beszámolóiból állnak össze.

Van azonban egy emlék, amelyet nem söpörhetek félre. Piros pizsamában lépkedek a southamptoni otthonunk fapadlóján. Éjszaka van, a fehéren ragyogó karácsonyi fényeket és szüleim duruzsolását követem. A folyosó végét elérve kikukucskálok, nehogy lebukjak. Anyám észrevesz, és visszaparancsol az ágyba, de apám csak nevet. Kitörő örömmel szaladok oda hozzá, felmászom az ölébe, és beszívom a cseresznyés-vaníliás pipaillatot. Ő átölel, odahajtom a fejemet a mellére, hallgatom a szívverését. Alig bírom nyitva tartani a szemem, a fa egyik arany gömbdíszére szegezem a tekintetem, mert ott akarok maradni vele, ameddig csak lehet.

Feltehetően ez az emlék is csalóka, csak elképzeltem vagy álmodtam a jelenetet. Ám ez szinte nem is számít. Annyira valóságosnak érződik, hogy úgy is tartom számon, ez az egyetlen, apámmal kapcsolatos dolog, ami csak az enyém.

Tudom, mit mondanának erre mások. Ugyan már, Joe, hiszen annyi minden maradt rád tőle. Ott a karórája meg a hintaszéke. Tiéd a szeme és a mosolya. Tiéd apád neve.

Rendre ide lyukadunk ki: Joseph S. Kingsley nevéhez, amin az ő apjával, a nagyapámmal osztozunk. Az S a Schuyler helyett áll, amely a Holland Köztársaságból a tizenhetedik században New Amsterdamba érkezett őseink neve. Az Oyster Bay-i Rooseveltekhez hasonlóan mi is feltörtünk, a kiváltságok és a vagyon a keresztházasságok révén még több kiváltságot és vagyont szült, befolyásra tettünk szert, és igen híresek lettünk mind üzleti, mind hadügyi és politikai berkekben, és társadalmilag is. Dédapám, Samuel S. Kingsley filantróp tőkés volt, közeli barátságban állt Teddy Roosevelttel: a két fiú néhány saroknyira nőtt fel egymástól Manhattanben, aztán együtt jártak a Harvardra is. Amikor Samuel egy bizarr vadászbalesetben életét vesztette, Teddy lett nagyapám mentora, besorozta a Nagy Fehér Flottájába, végül bemutatta Sylvia nagyanyámnak, egy ádáz, ifjú szüfrazsettnek egy másik neves New York-i családból.

Joseph és Sylvia 1917-ben kelt egybe, közvetlenül azelőtt, hogy nagyapám kihajózott és elindult az első világháborúba. Mialatt Joseph egy Sampson osztályú rombolót vezetett, ezzel kiérdemelte magának a haditengerészeti keresztet, nagyanyám tovább harcolt a nők szavazati jogáért, segédkezett a „győztes terv” kidolgozásában, amely villámkampány keretében lobbizott a déli államokban az alkotmány tizenkilencedik kiegészítésének ratifikálásáért. Küzdelme a háborúnál is tovább tartott, mígnem 1920. augusztus 18-án a szüfrazsettek végre megnyerték a harminchatodik államot is, amikor a tennesseei parlament egy ifjú tagja az anyjától kapott szenvedélyes hangvételű levél hatására az utolsó előtti pillanatban megváltoztatta a szavazatát.

Nagyanyám gyakorta mesélte ezt a történetet, és kedvező jelnek tekintette, merthogy a fia, az én apám, ugyanezen a nyári napon született. Őt még két fiú és három lány követte, összesen hat gyerek volt, és noha mindegyiküket egyedülálló adottságok jellemezték, végül igaza lett nagyanyámnak. Apám csakugyan különleges volt, első szülött fiúként a Kingsley-klán gyöngyszeme.

Sráckorában apám mindenben jeleskedett, osztályelsőként végzett a Harvardon, majd beiratkozott a Yale jogi karára. Amikor másodéves volt a Yale-en, kitört a második világháború, belépett a Haditengerészeti Tartalékos Tiszti Kiképző Hadtestbe, és csatlakozott nagyapámhoz a Csendes-óceánon. Számos könyv született a harctevékenységükről, mégis 1944 végén érkezett el a döntő pillanat, amikor a két Joseph Kingsley, ellentengernagy és alhadnagy vállvetve harcolt a Leyte-öbölbeli csatában, és alig élve túl egy sor, tájfunnal súlyosbított kamikazetámadást, biztosította az Egyesült Államok hatodik hadseregcsoportjának támaszpontját. A hazatérésükkor készült egy fotó a férjét és fiát a leszállópályán ölelgető nagyanyámról, amely aztán felkerült a Life magazin borítójára azzal az egyszavas címmel: Hősök.

A háború után nagyapám Truman külügyminisztériumában teljesített szolgálatot, míg apám a szívét követve a légierőnél maradt. Végigcsinálta a kiképzést, aztán a tesztpilóta-iskolában folytatta, ahol brillírozott. Senki sem dolgozott nála szívósabban, a legjobb eredményeket érte el, és telve volt becsvággyal, de szórakozni is tudott, és bárkit az asztal alá ivott. Ellentmondásos személyiség volt, vagy ahogyan egy életrajzírója fogalmazott: „A csiszolatlan, mégis nyájas, rámenős, egyszersmind zárkózott ifjabb Joe fegyelmezett álmodozó és tántoríthatatlan perfekcionista volt.”

Sokszor merengtem ezen a jellemzésen, habár nem tudom, megfelel-e az igazságnak, vagy mindenki azt látja, amit akar.

Egyvalamit bizton tudok: apámnak nem voltak ellenségei. Dicshimnuszokban meg biográfiákban szokás ilyesmit állítani, főképp ifjan elhunyt személyekről, apám esetében azonban tényleg így volt. Őt mindenki szerette. Ebbe természetesen a nők is beletartoztak, és anyja nagy bánatára apám rettentő sokat szeretett közülük fiatalemberként, és nehezére esett egyet kiválasztania.

1952 áprilisa hozta el a változást, amikor apám díszvacsorán vett részt a Fehér Házban, és megismerte anyámat, Dorothy „Dottie” Sedgwicket. Diplomata lánya lévén Dottie elragadó, fiatal előkelőség volt, frissen végzett bölcsész, és akkoriban került fel a Look magazin legjobban öltözött hölgyeinek listájára. Apámat mégsem a szépségével vagy a megjelenésével nyűgözte le, hanem a tartásával és a világiasságával. Jóval idősebbnek tűnt a tizenkilenc événél, és apám fülig beleszeretett, miután elcsípett néhány foszlányt Dottie Julianna holland királynővel folytatott beszélgetéséből.

Később felkérte táncolni, és kiváló hangulatban, kacarászva csevegtek, miközben végiglejtettek a Fehér Ház báltermén. Másnap reggel az életmód rovatban hozott le róluk egy fotót a Washington Post, hosszan tárgyalva apám remekbe szabott, elefántcsontszín szmokingját meg anyám púderkék sifonruháját. A társasági oldalak együtt járásuk minden lépését nyomon követték, s mire egy évvel később eljegyezték egymást, addigra Joe és Dottie neve már közismert volt. Amerika kedvencei lettek.

Már meg volt tervezve a pazar esküvő, de közbeszólt a koreai háború, apám visszatért a seregbe. Az F–86 Sabre pilótafülkéjéből Kingsley kapitány hat ellenséges repülőgépet szedett le, és így ő lett az egyik a két „ász” státust elért aviátor közül, mielőtt 1954 nyarán hazatért, hogy feleségül vegye Dottie-t. Esküvőjük az év társasági szenzációja volt, amely végérvényesen divatikonná tette anyámat. A nők, még Audrey Hepburn is, mindenütt az ő könyékig érő kesztyűvel viselt menyasszonyi ruhájával igyekeztek versenyezni.

Röviddel ezután apám bejelentette igényét a New York-i szenátorságra. Demokrataként indult ugyan, de mindkét párt támogatását élvezte, és játszva megnyerte a választást, hogy politikusként is szárnyaljon a karrierje. Nagyanyám repesett, anyám pedig megkönnyebbült, mert azt hitte, hogy a politika majd távol tartja férjét a bajoktól. Georgetownban, New York Cityben és Southamptonban töltött boldogságos évek következtek.

1957 őszén, amikor a szüleim már a családalapítást fontolgatták, a Szputnyik–1 beszállt az űrversenybe, és apámban leküzdhetetlen vágy ébredt aziránt, hogy repülhessen. Anyám könyörgött neki, hogy válassza a biztonságosabb pályát, de apám vasakarattal végül otthagyta a szenátust a NASA-ért, aminek a létrehozatalánál ő maga is bábáskodott. Aki élt akkoriban, az mind tudja, micsoda rajongás övezte az asztronautákat, akiket a demokrácia és a kommunizmus globális konfliktusának legnagyobb amerikai hőseiként tiszteltek. A végső cél, amint azt Kennedy elnök a kongresszus előtt bejelentette, az volt, hogy „ember lépjen a Holdra, akit aztán biztonságban visszahozunk a Földre”. A többség számára ez megvalósíthatatlan álomnak tetszett, nem úgy apámnak és csapatának már a kezdeti napokban a Cape Canaveral bázison.

Anyám a nyilvánosság előtt jó képet vágott, amit el is vártak az asztronautafeleségektől, de közben állandó félelem kínozta amiatt, hogy mi történik majd a következő harminc másodperces visszaszámlálás végén. Mindennek a tetejébe három vetélése is volt egyhuzamban. Az orvosa nem lelt tudományos magyarázatot a vetélésekre, anyám viszont az apám hivatása miatti stresszt okolta. Keserűsége haraggal párosult.

Aztán, csodával határos módon, 1963 decemberében egészséges fiúgyermeke született, én, és megint minden rendben volt, kiváltképp apám azon ígérete után, hogy a harmadik születésnapomig otthagyja az űrprogramot. A határidő megjelölésekor inkább csak a hasára ütött, és a végén kért is egy kis hosszabbítást, hogy elvállalhasson egy utolsó küldetést, az Apollo-egység 1967 februárjára ütemezett alacsony pályás tesztrepülését.

Erre végül nem került sor. 1967. január 27-én egy szimulációs teszt közben tűz ütött ki az űrhajó kabinjában, ami a négy bent tartózkodó, Gus Grissom, Ed White, Roger Chaffee, és az apám, ifj. Jospeh Kingsley fulladásához vezetett.

Ahogy mondani szokták, a többi már történelem. A történtek az egész nemzetet megrázták. Vég nélküli morfondírozás folyt azon, hogy mi lett volna, ha, és mit kellett volna máshogy csinálni. Sok szó esett arról, hogy apám az utolsó küldetése után vélhetően visszatért volna a közszolgálatba, és hogy a szenátusnál is nagyratörőbb terveket dédelgetett. A legtöbb szakértő szerint 1968-ban Humphrey ellenében megszerezte volna a demokrata jelölést, és a választáson legyőzte volna Nixont, hogy ő legyen az Egyesült Államok harminchetedik elnöke.

Ehelyett egy nemzet gyászolta elvesztett hősét, reményeit és álmait egy kisfiúba fektetve.

Gyerekorom java részében ezt így nem láttam. Csak annyit tudtam, hogy mindenki tisztelte apámat, és ez büszkévé és boldoggá tett. Szerettem, ha idegenek megállítanak az utcán, hogy róla beszéljenek. Többnyire részvétet nyilvánítottak vagy anekdotáztak. Olykor a halála napjáról meséltek, és látszólag mindenki pontosan emlékezett rá, hogy hol tartózkodott, amikor értesült a hírről. Bármit osztottak is meg velem, önkéntelenül ahhoz a bizonyos pillanathoz tértem vissza apám ölében a karácsonyfa előtt.

Ahogy cseperedtem, ez megváltozott. Továbbra is hősként tekintettem apámra, de kezdett nyomasztani a megannyi elvárás. Gyakran hallottam olyan idegenül csengő kifejezéseket, mint trónörökös meg Amerika hercege, ami apám „hagyatékának” megóvására sarkallt. Közben anyám is minduntalan őt hozta fel nekem, összemért apámmal, főképp amikor zűr volt velem az iskolában. Hát nem akarok én is nagy ember lenni, mint az apám? Megtanultam állni a tekintetét, és ünnepélyesen bólogatni. Eszem ágában sem volt az orrára kötni az igazságot. Hogy én csupán jó ember és önmagam akarok lenni.

Anyám elájult volna, ha ezt meghallja. Így szólt az egyik kedvenc passzusa a Bibliából: „És valakinek sokat adtak, sokat követelnek tőle”. Értettem én. Kingsley-nek lenni a legjobb magániskolákat, magánklubokat, magánbankárokat, magánrepülőgépeket jelentette. Hálás voltam ezekért az áldásokért. De a fenébe is! Apám egy robbanásban halt meg, amikor hároméves voltam, és ez az én szempontomból sokkal inkább azt jelentette: „Akitől sokat vesznek el, attól sokat is várnak.”

Összességében, a kingsley-ség minden büszkeségét és privilégiumát boldogan odaadtam volna egy átlagos névért és egy életben lévő apáért cserébe. Sőt kevesebbért is odaadom. Még néhány közös évért, meg hogy annál a talán nem is valós egyetlennél több emlékem legyen róla.

Második fejezet

Cate

Hároméves koromban apám autóbalesetben meghalt Nevadában. Túl kicsi voltam, hogy felfogjam, csak annyit értettem meg a dologból, amennyit anyám mondott: apám nem jön többé haza, és a nagyanyámnál fogunk élni egy Hackensack nevű helyen. Emlékszem, ahogy összecsomagolunk a Las Vegas-i lakásunkban, és berámoljuk a cókmókot anyám kék Pintójának hátuljába. Sírva búcsúztam el fekete kismacskámtól, Peppertől, akit nagyanyám allergiájára való tekintettel az egyik szomszédnál hagytunk. Utóbb furcsának találtam, hogy Pepper miatt erősebben bánkódtam, mint az apám miatt.

Az óvodában azzal kellett szembesülnöm, hogy társaim apukákat, fiú- és lánytestvéreket, meg kutyákat biggyesztenek a rajzaikra. Nekem egy nagymamám volt, aki utálatosan viselkedett anyámmal, ezért lehagytam a képeimről. Egyszer odarajzoltam magam mellé az apámat, akkor nagyanyám éktelen haragra gerjedt, vesztesnek titulálta apámat, és megríkatta anyámat.

Anyámmal rövidesen saját lakásba költöztünk. Utána nemigen látogattuk nagyanyámat, amit cseppet se bántam. Ráadásul kaptam egy új cicát, amit ifjabb Peppernek neveztem el. Ekkortájt anyám egy fényképet is adott nekem apámról, az egyetlent, amit valaha láttam róla. Fekete-fehér fotó volt, mégis tudtam, hogy apám szőke és kék szemű volt, mint én. Egy ajtókeretnek dől a fotón skót kockás ingben és cowboycsizmában. Hosszú a barkója, és kifejezéstelen arccal néz – se nem szomorú, se nem boldog. A többit kénytelen voltam kitalálni, úgy képzeltem, hogy erős és szótlan alkat, zord és rettenthetetlen, és kicsit titokzatos. Mint Marlboro Man. Anyám nem erősítette meg a víziómat, de nem is cáfolta. Nem igazán beszélt apámról, én pedig megtanultam nem faggatózni. Attól csak bánatos lett.

Anyám nekiállt új férjet keresni magának. Gyönyörű szép volt – magasabb és karcsúbb a többi anyukánál, hosszú szőke hajába csavarókat rakott éjszakára. Akármerre járt, mindig akadt férfi beszélgetőpartnere. Többekkel is abban a falatozóban találkozott, ahol pincérnőként dolgozott. Elkérték a számát, amit majd minden esetben megadott nekik, még a kopasz, csúf fickóknak is, mondván, sose lehet tudni, hogy van-e egy pasasnak pénze. Anyám egyfolytában a pénzről meg a férfiakról papolt, mintha ezek a boldogság előfeltételei lennének.

Nem állt össze nekem a kép. Szegény voltam, és apátlan. Mégis boldog. Szerettem otthonosan zsúfolt, második emeleti lakásunkat a Queen’s Courton a bolyhos zöld szőnyeggel meg a parkolóra kilátást nyújtó betonerkéllyel. Órákig ücsörögtem ott és barbie-ztam, amíg anyám haza nem ért a munkából. Mindig történt odalent valami érdekes – hol kickballmeccs, hol pörlekedés, hol enyelgés folyt –, és ez szinte mindig szórakoztatóbb volt, mint amit a rám vigyázó idős hölgy, Gloria néni nézett a karcos képernyőjű, időnként hangyafocira váltó kis színes tévénkben. A magam részéről egyedül a tévénket cseréltem volna le egy jobbra, máskülönben elégedett voltam az életünkkel.

Amíg anyámnak új pasasa nem lett. Valahányszor ez bekövetkezett, fenekestül felfordult minden. Vagy kipateroltak az ágyból, amelyen anyámmal osztoztam, és alhattam a kemény, sprőd kanapén, vagy anyám napokra eltűnt, és kettesben maradtunk Gloriával. A legpocsékabb mégis az volt, amikor ezek a férfiak elkerülhetetlenül felszívódtak, és anyám egész álló nap aludt, ivott meg sírt. Aztán kimászott a gödörből, de csak amikor megint új férfi tűnt fel a színen. Nélkülük képtelen volt a boldogságra, és szüntelenül arról ábrándozott, hogy megment minket valaki, és magával visz egy szép montclairi házba. Én nem jártam még ott, de anyám azt mondta, az egy kerület New Jersey külvárosi részén, ahol a gazdagok élnek.

Elméletben értettem a tündérmesét, amit hajszolt, és mindkettőnk érdekében azt reméltem, hogy egyszer utoléri. Egy Mike Brady-féle mosolygós nevelőapáról álmodoztam, egy jóképű építészről, aki megcsókolja anyámat a konyhában, és segít nekem házi feladatot írni. Még jobb volna, ha ezen felül lenne három fia, kutyája, meg egy műfüves hátsó kertje hintával és libikókával. Igazából tudtam, hogy hiába ábrándozom. És azt is ösztönösen megértettem, hogy egyik férfi sem jobb a Deákné vásznánál. Bárcsak anyám is így gondolta volna.

Tízéves voltam, amikor megismerte Chipet, egy rendőrt, aki belépett a falatozóba, és elvarázsolta anyát a hamburgerje meg a kókuszkrémes pitéje fölött, aztán busás borravalót hagyott. A számla hátuljára ráírta a telefonszámát.

– Ő az igazi – mondta anyám aznap este, miközben lefekvéshez készülődve Olay krémet pacsmagolt az arcára meg a nyakára.

– Nem volt jegygyűrűje? – kérdeztem, mert megesett ez is.

– Nem bizony – felelte. – Első dolgom volt ellenőrizni a kezét.

– És jó modorú?

Ez volt anyám kedvenc szűrője, habár a faragatlanokkal is ugyanúgy elment.

– Igen – felelte. – Egy morzsát se hagyott az asztalon, sőt egymásra tette a tányérjait, és a szalvétát is összehajtotta.

Én ezt túlzásnak, afféle intő jelnek éreztem. Anyámmal rendetlenek voltunk, és szerettünk így élni, fészeknek hívtuk a soha be nem vetett ágyunkat.

Amikor rámutattam erre, közbevágott:

– Mondom, Cate. Álomférfi. És hozzá fogok menni.

Olyan magabiztosnak tűnt, hogy ez egyszer majdnem hittem neki, és izgatott voltam, amikor Chip néhány nap múlva feljött hozzánk, hogy randira vigye anyámat. Anélkül hogy anyám külön megkért volna rá, szép ruhát vettem fel, és szalagot tettem a hajamba, hogy jó benyomást keltsek. Ha mégse jönne össze nekik a dolog, annak nem én leszek az oka, mint azelőtt, amikor a férfiak nem akartak egy kölyköt „púpnak a hátukra”.

Amikor Chip besétált a nappalinkba, felálltam a kanapéról, ahol addig csendben könyvet olvastam, és a szemébe néztem. Félénk természetem miatt ez nem ment könnyen. Ráadásul Chip termetesebb is volt anyám szokásos pasasaihoz képest.

– Szervusz, Cate! – mennydörögte az alkatához illő hangerővel.

– Üdvözlöm, Toledano biztos úr – mondtam anyám utasításához híven.

– Szólíts Chipnek!

Anyámra pillantottam, aki jóváhagyón bólintott.

– Üdv, Chip.

Chip sugárzó mosollyal nézett le rám, és egy nejlonzacskót nyomott a kezembe.

– Hoztam neked egy kis csekélységet.

Mosolyogva köszöntem meg, gondoltam, cukorkát vagy pipereholmit találok majd benne, mert általában azt szoktam kapni anyám fickóitól. Ehelyett egy dobozba csomagolt Barbie-t és Kent húztam elő a zacskóból. A napbarnított malibui pár összeillő kékeszöld-lila, monogramos fürdőruhát viselt. Le voltam kenyerezve.

Több eszem is lehetett volna. Ez csupán trükk volt – ravasz fortély, ami majd három hónapon át tartott, egészen addig, amíg Chip meg nem kérte anyám kezét, s ő igent nem mondott. Utána Chip hamar kimutatta a foga fehérét, és rájöttem, hogy nem egyszerűen fura alak, hanem egy faszkalap, mindenért lehordott minket anyámmal. Gyorsan meggyűlöltem, féltem tőle, és mindent elkövettem, hogy lebeszéljem anyámat az esküvőről. Ő azonban nem hallgatott rám, és egyfolytában Chipet mentegette. Az volt a kedvenc frázisa, hogy „hatósági közegként” nagy rajta a nyomás, nincs is a világon keményebb munka.

– Minden jobb lesz majd, amint összeházasodtunk – ígérte. – Csak adj neki egy esélyt.

Próbáltam hinni anyámnak. Akartam hinni neki. De Chip hangulatingadozásai csak súlyosbodtak, ahogy az általa alkalmazott verbális erőszak és a fenyegetőzések is. Azzal győzködtem magam, hogy akárhogy bevadul, nem fog kezet emelni anyámra, mert a férfiak nem ütik meg a nőket, főleg rendőrök nem csinálnak ilyet, hiszen ők a jófiúk.

Egy decemberi szombat este Chip meginvitálta anyámat a rendőrfőnök karácsonyi partijára. Anyám egész délután lelkesülten cicomázta magát a fürdőszobában, nekem jutott az udvarhölgyszerep, adogattam a sminkecseteket, a krémes és parfümös üvegcséket, és tanácsokkal láttam el az ékszereire meg a cipőjére vonatkozóan. Végül a szokásosnál is gyönyörűbb volt az arcát szegélyező szőke hajával, a körmeit kezén-lábán vörösre lakkoztuk a csillogó, flitteres ruhájához passzoló színben. Kimentem vele az ajtóhoz, amikor megérkezett a vendégünk, és kíváncsian vártam a reakciót. Azt hittem, Chip körülrajongja majd, de csak végigmérte anyámat, és elhúzta a száját:

– Látom, kurvásra vetted a figurát.

Egy világ omlott össze bennem, és anyám is elszontyolodott.

– Mégis kit akarsz lenyűgözni? – folytatta Chip akadozó nyelvvel, mintha ivott volna. – Nicket?

Nick Chip társa volt – szakasztott mása a sorozatbeli férfinak a Six Million Dollar Manből. Anyám sajnos elkövette azt a hibát, hogy néhány héttel korábban megosztotta Chippel ezt az észrevételemet, ő meg begőzölt, és azzal vádolta anyámat, hogy baszni akar Nickkel. Hallottam már a B betűs szót, csak nem igeként, és persze nem anyámra vonatkoztatva.

– Neked öltöztem ki, nem Nicknek – magyarázta anyám elkeseredett kifejezéssel a szemében.

– Elég nagy a kontraszt – felelte Chip. – Amikor kettesben vagyunk, szarul nézel ki, és így kicsíped magad, amikor tudod, hogy Nick is ott lesz.

Anyám azt hebegte, hogy rögtön átvesz valami mást, közben Chip tovább szidalmazta, és ment utána a folyosón a szobánk felé. Dermedtem álltam az előszobában, azon tűnődve, hogy velük tartsak-e, vagy inkább átszökjek Gloriához. Éreztem, hogy anyámnak szüksége lehet a támogatásra, így a maradás mellett döntöttem. Kényszerítettem magam, hogy vegyek egy nagy lélegzetet, és védjem meg őt.

– Chip. Csak hogy tudd, nem Nick miatt vásárolta a ruhát, hanem miattad. Egy csomó pénzbe került, és azt hitte, imádni fogod.

Tudtam, hogy rosszat mondtam, mert Chip teli torokból üvölteni kezdett, pimasz, elkényeztetett kölöknek nevezett. Aztán tovább dühöngött anyámnak, kétségbe vonta a nevelési elveit, sőt azt is, hogy akar-e ő egyáltalán egy olyan nő férje lenni, akinek ilyen tiszteletlen kölke van. Anyámnak elkenődött a sminkje, csurgott az arcán a szempillafesték, ahogy zokogva bocsánatot kért. Mindkettőnk nevében.

– Miért kérsz bocsánatot, Jan? – harsogta Chip.

Megértettem, hogy ez beugratós kérdés, és ezzel anyám is tisztában volt.

– Mindenért – suttogta, ami biztonságos válasznak tűnt.

– Mert egy kurva vagy?

Anyám válaszra nyitotta a száját, de Chip még jobban üvöltve közbevágott:

– Mert baszni akarsz Nickkel?

– Nem – szűkölte anyám. – Csak téged akarlak.

– Mert a fél várossal lefeküdtél? Nézd meg magad ebben a ribancos göncben. Hackensack kurvája vagy. Az istenit, muszáj lesz elhúznunk innen.

Mialatt Chip tovább őrjöngött, anyám lázasan kutatott a szekrényében, végül kivett egy barna, műszálas nadrágkosztümöt.

– Ehhez mit szólsz? Ez tetszik?

– Viccelsz? Tyű – így Chip. Megrázta a fejét, és rám nézett. – Anyád a végletek embere. Vagy kurvás, vagy leszbis. Mit gondolsz, Cate? Kurvával menjek inkább a buliba, vagy egy leszbikával?

Nem tudtam, mi az a leszbika, de világos volt, hogy Chip nem bókként mondta.

– Már ki se mozdulhatok veled, Jan – bömbölte. – Tiszta égő vagy.

Ekkor reménykedni kezdtem, hogy ejti anyámat, ahogy a többiek is. Anya egy darabig szomorkodni fog, de túl lesz rajta, és minden visszatér a rendes kerékvágásba. Ehelyett Chip nekilökte anyámat a szekrényajtónak. Amikor anyám a szekrénynek csapódott és elvágódott, Chip ráordított, hogy keljen fel, és kapja össze magát, mert el fognak késni. Aztán hasba rúgta mozdulatlan anyámat. Döbbenten figyeltem, magamban azon tanakodva, hogy nem kellene-e felhívni a rendőrséget.

Aztán belém hasított, hogy ő a rendőrség, és nincs, aki megállítsa.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Epilógus

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0