Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Augustus legendája

II. A görög-ázsiai veszedelem

III. A vallás megújhodása és az Aeneis

IV. Új alkotmányreform

V. A Kelet

VI. „Armenia capta, signis receptis”

VII. A Kr. e. 18. év társadalmi törvényei

VIII. A „Százados Játékok”

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guglielmo Ferrero

AUGUSTUS KÖZTÁRSASÁGA

fordította
Lendvai István

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-448-1 EPUB
ISBN 978-963-559-449-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The Republic of Augustus

első kiadás: 1909
az elektronikus változat az 1916. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Augustus Caesar (Kr. e. 63 – Kr. u. 14)
mellszobra részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Augustus legendája

Itália végre föllélegzett. A rettenetes felhők mindenfelől eltisztultak, futva letűntek a horizont alján, s a magasban jobbról is, balról is nekividult az ég, óriási azúr foltok ragyogtak föl, békét és örömet ígérők. A forradalomnak minden, minden gyötrelme, a triumviri zsarnokság, a katonai anarchia, az adók harácsolása mind, mind megszűnt. A szenátus kezdett rendszeresen összeülni, a konzulok, prétorok, edilek, kvesztorok újra elkezdték régi hivatalukat, a provinciákban újra kormányzáshoz láttak a lelépő konzulok és prétorok közül kiválasztott vagy kisorsolt helytartók. És annyi kegyetlen viszály, annyi gyűlölség, pusztításrontás után Itália összetartott legalább abban az egyben, hogy buzgón csodálta Augustust és az ősi Rómát.

Az actiumi ütközet, Antonius pusztulása, Kleopátra képzelt veszedelme, Egyiptom meghódítása, a köztársaság helyreállítása, az utóbbi évek különös, szinte hihetetlen eseményei rohanvást visszakergették a lelkeket a nemzeti történet messze forrásai, a tágas birodalom szűk kezdetei felé. Mindenki régieskedett, minden régi dolgot jobbnak becsült a jelen dolgainál csak azért, mert régi volt. A politikában visszasírták azt a nagy arisztokráciát, mely a birodalmat a perseusi háborúkig kormányozta. Nemcsak arról voltak meggyőződve, hogy a magánerkölcs, a család, a hadsereg, az emberek temperamentuma és minden intézmény századról századra pusztult, romlott, gyöngült, hanem a klasszikus írókat: Livius Andronicust, Pacuviust, Enniust, Plautust és Terentiust is elébe helyezték a caesari nemzedék jóval tartalmasabb, elevenebb íróinak. És a szenátus nem véletlenül, hanem megfontolt szándékkal kívánta néhány hónapja, hogy Róma templomait előbb javítsák meg, mint Itália útjait, amelyeket pedig rettentően megviselt a légiók vonulása és az előző évtizedek nemtörődömsége. Most már úgy vélekedett mindenki, hogy Róma azért jutott olyan magasra, mert mielőtt a világ csapszékévé és bordélyává züllött volna, az Istenek szent lakóhelye volt. A láthatatlan, de mindenütt jelenlevő istenek századokon át őrködtek a testek épségén és a lelkek egyenességén, a családok tisztaságán és a katonák fegyelmén, az egyesek tisztességén és az igazságszolgáltatáson, a polgárok egyetértésén és a háborúk szerencséjén. Századokon át a vallás szálai kötötték a hitvest férjéhez, a Rakat apjukhoz, az urat klienséhez, a katonát vezéréhez, a polgárt a hivatalnokhoz, a hivatalnokot a köztársasághoz és valamennyi polgárt egymáshoz. Az állam századokon át jogosan, hazugság nélkül élhetett az erkölcsi és politikai fegyelemnek olyan hatalmas eszközével, amilyen őszinte időkben az eskü. Sürgős volt tehát, hogy helyreálljon a hadsereg, a család, az erkölcs és a kegyes köztársaság, mely harc és imádság közben hódította meg a világot. Emberfölötti munka, de a legtöbbje könnyűnek és bizton sikeresnek vélte most, hogy Augustus csodálata és kőrül hízelgésé az állhatatos lelkeken is erőt vett. Mindenki az ő érdemének tartotta a jelen minden javát, és őbelé vetette a jövő minden reményét. Ki hiúsította meg Antonius és Kleopátra bűnös, sötét terveit, melyek szép csöndesen a legrútabb szolgaság láncait kovácsolták Rómának? Kicsoda másnak tartoztak hálával, ha nem a Ptolomaeusok kincsei elosztogatójának a veteránok, akik lassan-lassan földjeikhez jutottak, a municipiumok, amelyeket tekintélyes összegekkel kárpótoltak az eltulajdonított közvagyonért, az állam hitelezői, akik megkapták régóta várt pénzüket, a mesterségek, a művészetek, a kereskedés, a föld, amelyek Itália hosszú pénzaszálya után lassankint újraéledtek az egyiptomi arany és ezüst esőjétől? Mind, mind az ő érdeme, hogy a polgárháború emlékei lassan alámerültek abban a hatalmas óceánban, amely minden emberi dolgot magába sodor és örökre eltemet: a múlt feledésében! Ezért a publikum annak a férfiúnak, aki már ennyi csodát véghez vitt, bőven előlegezte a jövőre való bizodalmát is. A szerencsének ezt a kegyencét, aki tisztára véletlenül győzött, jobban bámulták, mint ő előtte Róma történetének akármelyik nagy emberét, ő majd visszaszerzi az egész birodalom békéjét és gazdagságát, ő majd helyreállítja a megvásárolhatatlan igazságszolgáltatást, megjavítja az erkölcsöket, fölújítja az istenek kultuszát és bosszút vesz Crassus és Antonius perzsiai vereségéért. Csodálatának ragálya némelyekben valóságos őrületet gyújtott: egy szenátor például akkoriban őrjöngve szaladgált Róma utcáin és ahány járókelőbe beleütközött, mindegyiket arra bíztatta, hogy kis-ázsiai szokás szerint ajánlja föl magát Augustusnak, vagyis kötelezze magát, hogy ha Augustus meghal, ő sem él tovább.

A legenda, mely a szerencsés embereket és népeket a mítosz ragyogásával fogja körül, a szerencse láthatatlan szolgálólánya, aki ezzel a ragyogással elváltoztatja a szerencséseket, megnagyítja őket és új próbák előtt megszázszorozza erejüket, akkoriban az egyetemes illúzió hátterén szertelenül megnagyította ezt a régi római szenátort, akit pedig annyian láttak kicsinyen és aljasan csúszni-vergődni az utolsó forradalom cselszövései és csalásai, erőszakosságai közepette. A proskripciók vérengző triumvirje, a tehetetlen philippii tábornok, a gyáva scillai tengernagy, a vellitraei uzsorás megvetett unokája most nevet, hatalmat, lelket és fölfogást változtatva, úgy jelentkezett a kórtársai előtt, mint a világ gondviselője, minden dolgokban. Kortársait hosszan előkészítette erre az illúzióra és a tőle való megrészegedésre a boldogabb és tisztább kor, az általános megújhodás titokzatos, sóvár vágya, amely éppen a forradalom nyomorúságos esztendeiben zűrzavarosán erjedni kezdett. A haruszpekszek megjelentették Rómának a tizedik század kezdetét, mely egy homályos etruszk tanítás szerint minden nemzet életében az utolsó század volt. A szibillai jóslatok, melyeket a szelíd Vergilius a népszerű negyedik eklogában foglalt össze és terjesztett el, Apollo uralmának közeledtét hirdették, elegyítve az etruszk tanítást a világ négy korszakának ősi latin legendájával. És erjesztette ezt a vágyakozást Püthagorasz bölcseleté, melyet erősen tanulmányoztak akkoriban is, - Varrónak Rómában elterjedt tanításával, amely szerint a lelkek periodikusan visszatérnek az eliziumi mezőkről a földre, és amelyhez egy másik tanítás is kapcsolódott (szintén Varró foglalta össze): minden 440. évben test és lélek összetalálkoznak, és a világ régi alakja ismét megújul. Nehéz lenne elképzelni az elütő, sivár és ködös eszméknek ennél nagyobb zűrzavarát, de ezek a vágyakozások, éppen mert alaktalanok és sóvárok voltak, annál szívesebben egyszerűsödtek Augustus szertelen csodálatává, mert Augustusnak mindenki olyan szándékol és olyan képességet tulajdoníthatott, amilyet neki tetszett, és ő benne kedvére megtestesíthette azt a férfiút, akit olyan régóta vártak s mint a hogy Vergilius nemsokára írni fogja, condere aurea secula hívogattak, visszahozni az aranykort, testet adni a tömérdek ábrándos reménységnek. De volt a birodalomban egy férfiú, aki nem hitt Augustus mítoszában, nem bízott hozzá és szinte félt tőle: maga Augustus. Ötven év óta ismételgetik a történetírók - egyik a másik nyomán és valamennyien egy ősi mese alapján - hogy Augustus kezdettől mindvégig hajthatatlan kitartással igyekezett a maga kezére szerezni minden hatalmat, mint Caesar, de úgy, hogy észre ne vegyék. A régi köztársasági formákkal, amelyekhez kortársai szeme annyira hozzászokott, el akarta palástolni az új monarchiát, melynek erős vázát mindenek tudta nélkül titkon összeácsolta. De a mesének semmi értelme, és csak azért hitték el olyan sokáig, mert senki sem búvárkodott mélyen annak a művében és korában, akire nagyon rosszul illik rá az „első római császár” neve. Húsz századdal utóbb, ismerve a rákövetkezett eseményeket, nehéz ugyan a kortársak szemével tekinteni vissza a helyzetre, és éppen e nehézség miatt (a történelemben ez az egyetlen, de ez aztán akkora, hogy a legtöbben nem tudnak megbirkózni vele) ugyan senki sem értette meg idáig Augustust és elnöksége első évtizedének különös kormányzását, de azért azt hiszem, végül is nem valami nehéz megérteni, mely okokból riadt meg akkor Augustus a szédítő magasságtól, ahova a szerencse állította. Merész szellemeket sokszor elvakít tulajdon legendájuk ragyogása, de ez az önző intellektuel, akiben nem volt hiúság és mohóság, ez az új megpróbáltatásokra erőtlen lábadozó, aki félt a hirtelen izgalmaktól, és 36 éves fővel korán elöregedett, ez az éles, hideg és gyáva számító nem áltatta magát még a szerencse legfönségesebb csúcsain sem. Tudta, hogy legendájának lelke, nagyságának fundamentuma, egyetemes csodálásának oka egy óriási félreértés volt. Tudta, hogy a közönség azért ontotta rá a hódolatot, kitüntetést, alkotmányos és nem alkotmányos hatalmat, mert spontánul, a maga esze szerint fejébe vette, mint a világ legtermészetesebb dolgát, hogy Augustus véghez fogja vinni mindezeket a csodákat, amelyekről pedig Augustus tudta, hogy nem bírja véghez vinni őket és azért meg sem akart próbálkozni velük. Mindenekelőtt Perzsia meghódítása. Ez volt a legsúlyosabb külügyi föladat, melyet a forradalom, fenekestől fölforgatva Keleten a dolgok rendjét, az ő vállára hárított. Actium elképesztette Itáliát s egyszerre fölfedte még a nehézfejűek előtt is azt, ami az élesebb szeműeknek Philippi után nyomban derengeni kezdett: a barbár, szegény, bizonytalan nyugati provinciák közt, melyek körül fogták, a túlságos kicsi, szegény, ritka lakosságú, a rettenetes polgári viszályoktól meggyötört Itália a tengeren át nem dominálhatta biztonságosan a birodalom keleti részét, amely az utóbbi ötven esztendőben erősen megnövekedett először Lucullus pontosig, azután Pompeius szíriai, legutóbb pedig Augustus egyiptomi hódításától. Hiszen Antonius azzal, hogy magának osztotta Keletet, szövetkezett Egyiptommal, és Nyugatot Octavianusra hagyta, tíz esztendeig kényszerítette Itáliát, hogy tétlenségre nyomorodjék, tehetetlen nézője legyen a maga gyors politikai és gazdasági szétzüllésének, míg ő Perzsiából, Egyiptomból óriási területen dolgozhatott és világhódítást próbálhatott a Nagy Sándor törte utakon. Antonius és Kleopátra így egyszeriben megvilágították Itália előtt, hogy ha Itália főképpen a keleti tartományokból élt, viszont a kétszáz év tenger fáradalmával meghódított óriási birodalmat könnyű szerrel ki lehetett forgatni fővárosából. Antonius és Kleopátra regénye pedig, amely a tömegekkel népies nyelven megérttette, mekkora veszedelemben forogtak, még nagyította a veszedelmet és elhitette azt is, hogy Kelet kevés híja föl nem cserélte a szerepeket, és szolgasága után kevés híja uralomra nem került. Itáliában most már sejtették, hogy a birodalomnak erősen megnövekedett, gazdagabb, műveltebb és népesebb keleti része lebírhatja a szegényebb és barbárabb nyugati részt és vele együtt magát Itáliát is, mely a barbár Európa határán rossz helyen feküdt ahhoz, hogy egy olyan birodalmat domináljon, amelynek legnagyobb és legfontosabb területei, legkomolyabb és legsűrűbb érdekei Ázsiában és Afrikában voltak. Innen a nemzeti érzésnek az a hatalmas kirobbanása, mely az actiumi ütközet után Antoniust a szakadékba taszította és Augustust arra kényszerítette, hogy Egyiptom meghódításával lármás bosszút vegyen Róma ephesusi és alexandriai megaláztatásaiért és ama sötét tervekért, amelyekkel egy keleti nő a római birtok legszebb részét akarta elrabolni. Innen azok a hangok, amelyek örökösen a tóváros áthelyezésének eshetőségét emlegették, ezért nyugtalankodott annyira a római nacionalizmus, innen Horatius figyelmeztetései, aki harmadik könyvének harmadik ódájában Júnó ajkán Kelet és Róma küzdelmét jelképezi Trója mítoszában. És innen a népszerű ábránd, melyet Egyiptom hódítása még nem elégített ki: hogy meg kell mutatni a keletieknek, milyen élesen vág még Róma kardja. Itália tüzet fogott a népies actiumi legendán, amely a legutóbbi háborúban Róma erejének nagy bizonyságát látta, megcsalatta magát Augustus mítoszával, aki egymaga percek alatt elsimította a legveszedelmesebb akadályokat, és Egyiptom meghódítása után folytatni akarta Keleten a bosszúállást és elnyomást. Perzsia meghódításával a római presztízs helyreállítását sóvárogta és a kincsek bő prédáját, melyre szüksége volt, hogy az elmúlt hosszú nélkülözések és rettentő pusztulások után összeszedje magát. A költők dalos ajkán, akik minden pillanatban e messze hódításra, egyenest India meghódítására menő légiók indulását jelezték, Itália újra fölvette Caesar és Antonius nagyszerű tervét.

Nagyon is korán. Legalább Augustus vélekedése szerint. Augustus úgy gondolkozott, hogy igenis, Keleten meg kell erősíteni a roggyant térdű római uralmat, de egészen más eszközökkel, mint elnyomással, erőszakkal, ahogyan Itália kívánta, ő ismerte az actiumi ütközet titkát. Ő tudta, hogy csak akkor mert a rómaiitáliai nacionalizmus harcosának mutatkozni, mikor Antonius hihetetlen tévedéseivel maga őrölte meg a maga hatalmát, ő tudta, hogy Actiumnál ütközet nélkül győzött. Ha nem gondolt is arra, hogy a fővárost Keletre vigye - Antonius veszte után csak őrült agyban támadhatott ilyen terv - viszont az utóbbi eseményekből levonta azt a meggyőződést, amely egyes-egyedül magyarázhatja meg elnöksége első tíz esztendejének külpolitikáját: a nyugati tartományok egymagukban, még ha Itália és Róma is a fejük, nagyon gyöngék a jóval népesebb, tágabb, műveltebb és gazdagabb keleti provinciák ellen. Róma a polgárháborúk, a helyrehozhatatlan pusztulások és kegyetlen viszályok után nem remélheti többé, hogy egész Keleten, a Pontustól Egyiptomig folytathatja azokat az erőszakosságokat és vakmerő hatalmaskodásokat, melyekkel férfias ereje teljességében egymás után leverte a nagy, de hanyatlott és civakodó keleti államokat. Róma azóta maga is elöregedett, és tehetetlen volna egy új keleti szövetkezéssel szemben, amilyet Kleopátra próbált, s amely nem ismételné meg Antonius tévedéseit. Ha Antonius hallgatott volna Kleopátra tanácsaira, nyíltan Egyiptom királyának jelentette volna ki magát, magalapította volna az új birodalmat, és ahelyett, hogy Európában háborút indított Octavianus ellen, megvárta volna, míg Róma támadja meg Keleten, visszahódítani az elveszett tartományokat: mit tehetett volna Octavianus? Mert volna-e háborút indítani Itáliából az új és hatalmas birodalom ellen? Valaki pedig megpróbálhatja még, amit Antonius elmulasztott, nagyobb szerencsével és több bölcsességgel. Szükséges tehát, hogy Róma ismerje el Keleten való gyöngeségét és mint minden elöregedő állam vagy párt, öltöztesse gyöngeségét nagylelkűség és jóság csillogó mezébe, kezdjen emberségesebben bánni a meggyötört tartományokkal. Ha már meg nem félemlítheti, legalább békítse magához őket. Egyiptom rendezése, amelyet kétségtelenül ő gondolt el és javasolt - a történetírók ugyan nem vették észre - igazi forradalmi újítás volt. A polgárháborúból vitte át a köztársaságba és a 28. és 27. évi restauráció szentesítette. Ez volt az új keleti politikának első kísérlete. Róma történetében most esett meg először, hogy az újonnan meghódított államot nem rendelték hűbéres dinasztia alá - féltek egy új Kleopátra felbukkanásától - sem római tartománnyá nem nyilvánították, mert Augustus attól tartott, Egyiptom nem törődnék hozzá egy prokonzul kormányzatához. Ha még a törvényes monarchia sem tudta fönntartani a békét az utóbbi ötven esztendőben a maga évszázados tekintélyével, folytonos jelenlétével, a korrupció és elnyomás szorgalmas és sokágú munkájával, ha a nép zendülései, a palotaforradalmak, polgárháborúk örökkön fölforgatták Egyiptomot, ki lehetett találni: tudna-e rendet, békét tartani egy obskúrus szenátor, akit majdnem minden évben csak úgy találomra választanának, nem ismerné az országot és népeit, nem vihetne több légiót háromnál s pedig csak Alexandria féken tartására is alig lenne elég egy légió? Rómát nagyon gyűlölték Keleten, nagyon megfogyatkozott a tekintélye. Különösen Egyiptomban. Augustus tehát azt eszelte ki, hogy Antonius kettős politikája nyomán Egyiptomban a Plolomaeusok hamis képmását állítja föl, egy dinasztikus bábot, amely mögött Róma köztársaságának képviselője megbújhassák: az országot kétarcú hivatallal kormányozza, amely Itália felé köztársasági és latin arculatát fordítja, Egyiptom felé pedig a keletit és monarchikusat, szakasztott úgy, ahogy Antonius próbálta. Augustus és az általa kinevezett praefectus Aegypti együtt és egyetértően viselik ezt a kettős hivatalt: Augustus, aki Itáliában a köztársaság első polgára, az egyiptomiak előtt elnöksége következő tíz esztendejében, mint a Ptolomaeusok örököse és Egyiptom új királya fog szerepelni, aki azért vonult ki Alexandriából, hogy Rómából egy hatalmasabb birodalmon uralkodjék és Egyiptomot praefectus révén kormányozza. A prefektust tehát az egyiptomiak alkirálynak fogják tekinteni, az itáliaiak pedig ama régi hivatalnokok utódjának, kiket Róma az itáliai hódítás első századaiban Itália alattvaló városainak igazgatására küldött. Elképzelhetjük, hogy az a férfiú, aki még Egyiptomot sem merte római tartománnyá nyilvánítani, meg merte próbálkozni Perzsia meghódításával Crassus és Antonius nagy kudarcai után! Perzsia meghódításához különben nem volt elég Horatius sok szép ódája: Caesar vélekedése szerint legalább is tizenhat légió kellett hozzá és tömérdek pénz. De mikor a hadsereg 23 légióra csökkent, amennyi a birodalom védelmére is éppen, hogy elég volt, nem lehetett 16 légiót küldeni belőle arra az útra, melyről Crassus nem tért vissza.

Itália tehát csak valamely járványos maga áltatás miatt látta megtestesülni Augustusban a maga összes vágyakozásait. A nemzet és a köztársaság első hivatalnoka között csak látszatra volt meg az egyetértés. Olyan főbenjáró kérdésben, amilyen a keleti politika volt, összebékíthetetlen volt az ellentétük. Itália arra az útra sarkalta Augustust, amelyet Crassus és Antonius már megjárt, Augustus pedig egész Perzsiát rá akarta hagyni a poétákra, hódítsák meg papíron, ahányszor csak kedvük tartja. És ez az egyenetlenség is elég lenne ahhoz, hogy Augustus alkotmányos mérsékletét egyáltalán ne afféle „politikai komédiá”-nak tekintsük. Crassustól kezdve Perzsia meghódítása volt minden elkövetett vagy óhajtott jogbitorlásnak reménybeli legfőbb igazolása. Caesar ezzel remélte igazolni a diktatúrát, Antonius a triumvirátust. Augustus azonban nem akart Keletre kalandozni az Antonius és Caesar ígérte trófeumokért, és komolyan, szükségből és okosságból, nem pedig csalásból vagy a köztársaság plátói szerelméből elhatározta, hogy egyes-egyedül és alkotmányosan a konzulátust fogja viselni Rómában és a prokonzulátust három tartományban, eltakarva, amennyire lehet, a két hatalom halmozását, mely az egyiptomi prefektúra mellett a legsúlyosabb újítás volt a 28. és 27. évi reformok közt. Ezért január 16. után hamarosan odábbította a fanatikusok csapatát, mely konokul új kitüntetések javaslatával alkalmatlankodott a sarkában. Igyekezett lehűteni hóbortos csodálóinak hevét. Azon volt, hogy minden módon tisztelettudónak mutatkozzék a szenátus iránt, folytonosan tárgyalt a tekintélyesebb szenátorokkal és minden súlyosabb ügyben tanácsukat kérte. Szóval igyekezett a nép képzeletében ésszerű mértékre kisebbíteni a maga mítoszát, kimenekülni abból a sugárzó fényudvarból, amelyben a legenda az ő színeváltozásán fáradozott, meggyőzni a polgártársait arról, hogy ő csak egyszerű szenátora és hivatalnoka Rómának. Komédia, - ismételgetik ötven év óta a történetírók. Komoly cselekedetek, - felelem én, mert Augustus, aki a maga korabeli Rómát és Itáliát valószínűen ismerte legalább is olyan jól, mint a történelem modern tanárai valamennyien, tudta, hogy nemzete lelkében két érzés viaskodott és egyiknek kielégítésével megsérthette ugyan a másikat, de nem tehetett erőszakot mind a kettőn: a birodalmi gőgön és a köztársasági büszkeségen. Csak az bánhatott rosszul a köztársasággal büntetlen vagy kisebb veszedelmet kockáztatva, aki országokat és kincseket hódított... De ha Augustusnak, aki nem akarta meghordozni Róma zászlóit Perzsia útjain, igaza volt, mikor ő maga csökkentette a tulajdon hatalmát, a publikum sem engedett abból, hogy ezer olyan dolgot kérjen tőle, amit még a diktatúra sem tudott volna megszerezni a köztársaságnak. Például: a belső békét, rendet Rómában, nyugodalmat Itáliában, az új alkotmány tökéletes működését. Valamennyien természetesnek látták, hogy a köztársaság élére állított új hivatalnok fékezze meg azokat a forradalmi erőket, amelyek az előző évszázadban olyan kegyetlenül elrongyolták az alkotmányt: vigyázzon tehát arra, hogy az arisztokrácia egyenetlensége ki ne újuljon és a caesariánus párt utolsó maradványaiból új demagógia ne támadjon, - vigyázzon, hogy a régi kiváltságaiba visszahelyezett arisztokrácia és lovagi rend buzgón megtegye kötelességeit, - vigyázzon, hogy az alkotmány minden szerve, a komiciumok, a szenátus, az egyes hivatalok, a törvényszékek teljesítsék hivatásukat. De elég lesz-e ekkora föladatra a konzuli hatalom, az egyetlen, amelyet Augustus Rómában és Itáliában gyakorolhat? Ezt a hatalmat olyan időben állapították meg, mikor minden ügy egyszerűbb volt, kisebb, könnyebb, de a jelen szükségleteire szabva ezer hiánya volt, nem lévén a kezén olyan eszköz sem - kard, korbács, bot - amellyel rendet lehetett volna tartani a söpredékes, hamar lázongó fővárosban. Augustus példásan, alkotmányos ridegséggel akarta gyakorolni a konzulátust és Rómától messzire küldte a prétori kohorszokat, amelyekkel pedig prokonzul létére körül vehette volna magát, mikor a hadak vezényletét vállalta. Elhatározott szándéka volt, hogy soha nem hívja Rómába a katonákat, mint a triumvirátus szerencsétlenségre annyiszor megcselekedte. Mikor tehát meg akarta fékezni Rómát, Róma tömegeit, frakcióit, erőszakos forradalmár ösztöneit, nem számíthatott semmiféle komoly megtorló eszközre, csak arra a presztízsére, amely, mint Róma szabadítóját, Kleopátra legyőzőjét, a béke helyreállítóját övezte, szóval a lelkek futó hangulatára, amely hamarosan szétfoszolhat, különösen, ha megtudják, hogy fél a partusoktól. Neki tehát, mint gyámnak, csak erkölcsi tekintéllyel lehetett dolgoznia és enyhe büntetésekkel lehetett javítania az óriási fővárost, amely pedig nem volt szófogadó és szerény növendéklány, hanem gőgös, kapzsi, erőszakos, kegyetlen fúria... Könnyű megérteni, milyen nehéz volt a föladata csak Rómában is: mit mondjunk a közbékéről, az állam jó meneteléről, az alkotmányos szabályosságról, amelyet megkívánt tőle mindenki? Mit mondjunk főképp arról a másik nagy és régi vágyakozásról, amelyet Augustus mítosza most már minden osztályban fölgerjesztett: a megromlott erkölcsök reformjáról? Az erkölcsök átalakítását már több, mint száz éve követelték, most már minden párt mellette volt komolyan is, de még inkább opportunitásból, megkísérelték olykor őszintén, olykor erővel, olykor csak szemfényvesztésből, örökkön elővették, elhalasztották, újra elővették, s most úgy látszott, megint sürgősre vált, mint a halálos válság egyetlen orvossága, mint az arisztokratikus megújhodás szükséges kiegészítése. Mindenki megértette, hogy ha a köztársaság helyreállt, szükséges újra megalakítani egy olyan szenátori és lovagi rendet, amely vagyonával a közönség hasznára él majd ahelyett, hogy esztelen fényűzésre vagy szégyenletes kéjelgésre pocsékolni, másrészt sűrű sarjadékát kormányzásra és hadra nevelné, mint a régi időkben, és a népnek példát mutatna minden olyan erényre, amely a fegyverrel szerzett birodalmat megőrzi: a polgári önmegtagadásra, katonai vitézségre, szigorú erkölcsökre, buzgóságra, határozottságra. Ha az arisztokrácia meg nem tisztul egy nagy erkölcsi átalakulásban, nemzhet-e olyan tiszteket és tábornokokat, akik győzelmesen vinnék a légiókat egészen Perzsia szívéig? Valóban, Horatius, akinek abban telt kedve, hogy a művelt osztályoknak ezeket a gondolatait és érzéseit megrögzítse a görög lírikusok utánzott metrumaiban, és már megpendítette, hogy Róma hatalmának alapja a nemi tisztaság, melyet az ősök szigorú házaikban olyan soká megtartottak, és már odakiáltotta Itáliának, hogy addig a partusokat le nem verhetik, amíg az ifjakat új és szigorúbb nevelés alá nem fogják, Horatius ebben az időben így kiáltott föl:

Quid leges sine moribus
Vanae proficiunt?

Leges itt a helyreállt rendet, a köztársasági restaurációt jelenti. „Mit ér - akarja mondani a költő - mit ér a köztársaság helyreállítása, ha a romlott erkölcsök meg nem tisztulnak? A jó intézmények is hitvány munkát fognak végezni.” Mindenekelőtt azt sürgeti, hogy irtsák ki a szívekből a vagyon falánkságát, minden haj okozóját. „Boldogabb a szittya, aki a rónán hordozza sátorát, és a durva géta, akinek nincs fölosztva a mezeje.”

De Horatius nem bízik ahhoz, hogy az emberek spontán megjavulnak, a helyes érvek és bölcs tanácsok meggyőző szavára. Szükséges a törvények ereje is: „Aki végét akarja vetni az átkos belső viszályoknak, s azt akarja, hogy a haza atyjának nevezzék, bátran vessen ércigát a dühös harag nyakába. Kortársai majd - szégyen, gyalázat! - gyűlölködnek ellene, de az unokák magasztalon említik, mert az élő erényét irigyeljük, de a halott érdeme ragyog. Mit ér a bűnön keseregni, ha nem csap le rá a büntetés?”

Amit Horatius nagyszerű versekben fejezett ki, sokan elismételgették Itália minden részében a maguk módján, és természetesen azt követelték Augustustól, hogy hozzon törvényt a fényűzés, a gonosz erkölcs, az agglegénység ellen, újítsa föl a magánerkölcsnek azt az ősi ellenőrzését, melyet az arisztokrácia annyi századokon át olyan hajthatatlanul végeztetett a cenzorokkal. Könnyű volt mondani, nehéz megcsinálni! Augustus, ami őt illette, nem idegenkedett volna az új puritánok kielégítésétől, mert ő maga is egyike volt a felsőbb társadalom régieskedőinek, még pedig a legőszintébbek közül való vérmérséklete, meggyőződése és tradíciói szerint is. Vérmérsékletből azért, mert jobban szerette a régit, mint az újat, jobban az egyszerűséget és takarékosságot, mint a fényűzést és tékozlást. Meggyőződésből azért, mert bámulója volt Cicerónak. Tradícióból azért, mert vidéki polgárcsaládból született és a római arisztokráciának azzal a részével érintkezett, amelyben szívósabb volt a tradíció. Lívia például, az eszes és ügyes Lívia, akinek most már nagy hatalma volt rajta, ilyen családból származott. De Augustus, mint a Rómában élő magas intelligenciájú emberek valamennyien, fenékig ismerte a felső osztályok és amaz osztály, melyet egy modern íróval a politikai osztálynak nevezhetnénk, erkölcsi züllését. Kételkedett tehát azon, hogy a világ óriási istállóját meg lehessen tisztítani. Horatius ajkán a régi jó idők bámulói szigort és törvényt követeltek az idők romlottsága ellen, de ugyanakkor egy másik költő, Propertius nagy ujjongásba tört ki, mert a triumvirátus egyéb rendelkezéseivel együtt eltörölték a triumvirek egyik törvényét, amely, nem tudjuk mikor hirdettetett ki és nem egészen világos, milyen rendelkezéssel házasságra igyekezett kényszeríteni á polgárokat:

Gavisa es certe sublatam, Cynthia, legem,
Qua quondam edicta, flemus uterque diu…

Míg képzeletben mindenki előre élvezte a római fegyverek nagy diadalait a partusokon, ez a poéta őszintén megvallotta kedvesének polgári önzését:

Unde mihi Parthis natos praebere triumphis?
Nullus de nostro sanguine miles erit,

megvallotta pellengérre jutás nélkül, s nem vesztette el az arisztokrácia kegyét, amely csodálta, és nem vonta magára Maecenas haragját, aki protezsálta őt. Míg Horatius a polgári és vallásos költészetet művelte, addig Propertius és egy másik, az arisztokráciának éppoly kedves költő, Tibullus nem kisebb dicsőséggel művelte az erotikus költészetet, ezt a pusztító erejét minden olyan arisztokratikus szervezetnek, amely harcra és uralomra akar törni. Egy másik író, Titus Livius ugyanebben az időben rakta le Róma történetéről szóló nagy művének alapjául az állam és az erkölcs akkor divatozó hagyományos és régieskedő koncepcióját, de nem titkolta el, hogy az egészet csak olybá veszi, mint az észnek hasztalan tiltakozását a dolgokba ivakodott korrupció győzhetetlen ereje ellen. Kijelenti, hogy a múlt tanulmányozásába merült, mert el akarta feledni a jelen időket, melyeket annyira fölforgatott és megviselt a régi erkölcsök szétzüllése, annyira, hogy „nem tudja eltűrni többé sem a bajait, melyektől szenved, sem az orvoslásukra szükséges gyógyszereket”. „Nec vitia nostra nec remedia pati possumus.” Sem bűneinket, sem orvosságukat nem tudjuk elviselni. Ez az összefoglaló mondat olyan jól meghatározza ez idők különös állapotát, olyan ragyogóan megvilágítja Augustus elnökségének első évtizedében követett politikáját, hogy nem is Livius egyéni és egészen sajátos megfigyelésé nek tekintem, hanem szerencsés szintézisül ama viták után, amelyeket Augustus és barátai Itália állapotáról folytattak, s amelyekben részt vett Livius is.

Így tehát Augustus ebben a pillanatban sem Perzsia meghódítását nem akarta megkísérelni, sem ahhoz a kétes vesződséghez nem akart hozzáfogni, hogy az erkölcsöket visszafordítsa az ősi egyszerűség útjára. Ezen a ponton is csak látszatra értett egyet Itália és hőse. Augustusnak az alig befejeződött polgárháború első pihenőjében nem a partus bosszúállás, nem az ősi erények helyreállítása volt legsúlyosabb és legállhatatosabb gondolata. A közügynek vajon melyik részét akarta tehát legelőször gondjaiba venni? Biztonsággal felelhetjük: a pénzügyek újjárendezését, mert ezt látta - és okkal - minden más reform szükséges előjátékának. Világos volt, hogy semmiféle kormányzat nem próbálhat sem háborút, sem nem rendezheti a közszolgálatokat, sem egyebet nem művelhet, ha előbb kincstárat nem alapít kellő és állandó jövedelmekkel, ha előbb meg nem csökkentette legalább a készpénz, az arany és ezüst gyötrelmes ínségét. Nemcsak az állam kincstára volt üres, hanem a templomok és városok ládája is. A forradalom által rabolt rengeteg kincs, a Kleopátra kincse is mintha mind eltűnt volna, olyan szűkén volt az a pénz, amely még cirkulált a magánosok közt, olyan félve szorongatták keblükön pénzüket a szerencsés fosztogatók, attól tartva, hogy most majd őket fosztják ki. De a reform amilyen szükséges, olyan merész dolog is volt. Mivel kényszerítse elő búvó helyükről a nemes fémeket, amelyek félve húzódtak meg a mindenfelé lesben álló tömérdek tolvaj elől? Ha már a perzsiai hódítás minden tervéről letett, nem láthatta el Itáliát forgó pénzzel, csak az antik világban legdivatosabb eszköz, a háború révén. Alexandriában.

Róma kimerítette az utolsó nagy arany és ezüst halmokat, melyeket az előző évszázadokban a Földközi-tenger államaiból összehordtak, s ezt is belévetette Itália feneketlen örvényébe, amely éppúgy lenyelte, mint a többit: a Mithridates kastélyaiban elhelyezetteket éppúgy, mint amelyeket Gallia druidikus templomaiban őriztek. A perzsa udvar kincseinél közelebb és védetlenebb kincstár pedig nem volt, csak belső Arábia némely népeinél - legalább a hír úgy beszélte - akik illatszereket és drágaköveket adtak el az idegeneknek, de ők maguk nem vásároltak semmit, s így összehalmozták az arany és ezüstpénzeket. Augustus azonban nem akart csak úgy könnyelműen balsikert kockáztatni, azért nyugodtabb időkre hagyta egy arábiai expedíció tervének kidolgozását, addig pedig csak három eszközhöz nyúlhatott, hogy pénzhez jusson: a legtermészetesebb, de akkoriban sokkal fáradságosabb és költségesebb lett volna, hogy elvegye attól, aki összeharácsolta: reaktiválni az elhagyott bányákat. A másik két eszköz pedig az volt, amellyel minden időben éltek: jobban gondozni a régi adók behajtását és újakat kivetni. Augustus bizonyára reaktiválhatta volna a bányákat és erélyesebben préselhette volna tartományainak alattvalóit, s gondolt is mind a két eszközre. Imperator létére verethetett volna a katonái számára jobb pénzeket a régi félig hamis pénzek helyébe, mint ahogy már kezdett is veretni. Konzuli jogon pedig közigazgatási visszaélések és hiányok örvével adókat és reformokat javasolhatott volna a szenátus és a nép előtt. De nem igazgathatta és nem ellenőrizhette a kincstár kezelését, mert azt a szenátus főhatalma alá helyezték, és a legutóbbi reform óta a szenátus által kinevezett praefecti aerarii saturni kezelték az egyes műveleteket. Nem ügyelhetett arra sem, hogy az új adókat és reformokat végrehajtják-e az ő tartományán kívül, a többi helytartó provinciájában. És új adókat vagy pénzügyi reformokat javasolni nem volt éppen alkalmatos dolog azokban a nehéz időkben. Itália felbőszült volna, ha a forradalom után most már a béke is a pénzét követte volna. Augustus tehát nem gondolhatott arra, hogy megadóztassa a fővárost, ha nem akarta veszedelembe sodorni nagykeservesen szerzett népszerűségét. Kelet kimerült, és Actium után Augustus jobbnak látta cirógatni, hogysem fojtogatni. Itáliától tehát semmiféle tributumot nem kérhetett, nem növelhette meg Kelet adóit sem, amelyek már csak vékonyan szivárogtak, mint egy elapadt forrás utolsó erecskéje, Egyiptom adóival nem telíthette meg az üres kincstárt: nem maradt hátra egyéb, mint Európa barbár tartományaira vetni szemét, a Caesar által meghódított Galliára, azután Pannóniára, Dalmáciára, amelyet ő maga hódított meg. Ezek a tartományok eddig keveset vagy semmit sem adóztak. És Augustus egy idő óta arra gondolt, hogy ezekkel a barbár népekkel fizettet a birodalom kincstárának: de a szegény és vad népektől ugyan nem sok pénzt remélhetett.

Augustus most már dúsgazdag volt, hatalmas, megcsodált férfiú, elhalmozták kitüntetésekkel, szinte imádták és istenítették. De ő továbbra is félte a szerencse forgandóságát, és ez volt legfőbb oka maradandó nagyságának. Lehetetlen kimagyarázni Augustus kormányzatának első évtizedét és tulajdon hatalmának azt a szinte örökös rettegését, mely őt elfogta, ha föl nem tesszük, hogy ezekben az esztendőkben Augustus minden gondolatát, melyet agyában forgathatott, a szerencse ilyen ritka kegyeltjének minden szándékát, minden ambícióját és kívánságát hatalmas erővel dominálta a köztársaság élére sorjában fölkerült négy férfiú katasztrófája: Crassusé, Pompeiusé, Caesaré és Antoniusé. Különösen Antoniusé, akinek olyan közeli, olyan sajátságos, olyan hihetetlen katasztrófája még jobban elképeszthette, mint az előzőek, mert hiszen ő is ama kevesek közül való volt, akik tudták a végpusztulás rettentő titkát. Milyen ingatag volt a nagyság azokban az időkben! A tömegek szertelen tömjénezése, a féktelen és őrült várakozások olyan hamar váltak dühös gyűlöletté, mihelyt bekövetkezett az elmaradhatatlan kiábrándulás, melyet a tömeg mindig a csodált férfiú rovására vett, mint főbenjáró bűnt, ahelyett, hogy tulajdon balgaságát vádolta volna! Egy tévedés, egy vigyázatlanság: és a birodalom urát, a hatalmasok hatalmasát a mélységbe taszította a nép dühe. Augustus éppen ezért a legostobább dolognak tekinthette Kr. e. 27-ben azt, hogy új politikai „komédiá”-t játsszon az ingerlékeny közönség előtt, amely már annyi színjátszót megkövezett még komédia közben. Mi hasznát látta Antonius politikája még olyan eszes kétarcúságának, a hosszú „komédiá”-nak, amelyben egyiptomi királynak öltözött, aztán prokonzulnak, hogy aztán megint ázsiai palástba bújjon? Nem: semmiféle vitézség, ügyesség, jószerencse rá nem bízhatta magát erre a politikai áramlatra, mely annyi ellenmondás rettentő forgatagai után ismét magába kanyarodott. Most már végre vissza kellett térni az igazsághoz minden kapun keresztül: a legalacsonyabbakon és a legszűkebbeken is, a praktikus okosság kapu ián keresztül éppúgy, mint a szerénységén. Bölcsebb dolog volt félrébb vonulni, összébb húzódni, nehogy a szinte fejedelmi hatalom fitogtatása újra kigyújtsa ebben a régi köztársasági arisztokráciában a már nagyon merész demokratikus reménységeket, túlságosan meg ne sebződjenek a hiúságok, el ne keseredjenek az irigykedések, és a félhomályban, lárma nélkül, „lassú sietséggel” - festina tente volt egyik kedves szólása - kezdeni az egyetemes békítést, hajlékony, jó akaratú és tágítható kormányzattal, kevésbé látványos és lármás, de bölcs és üdvös művekkel. „Rallier autant que possible les intérêts sans froisser les convictions”, lehetőleg össze pántolni az érdekeket a meggyőződések bántalma nélkül: ezeket a szavakat, melyekkel egy modern történetíró Napóleon első konzulságának céljait meghatározta, alkalmazni lehet Augustus principátusára is. Itália nem kesergi többé a dicsőség kielégítetlen vágyakozásait, ha egyszer meg lesz a békéje és gazdagsága, és ilyen engedékeny, szerény, igazságos, jótétekkel bőkezű elnőknek nem fogja szemére vetni, amért nem hurcolta Rómába láncra verve a partuszok királyát. Sürgősen meg kellett javítani Itália országútjait, a kincstár csaknem üresen állt, az egyiptomi pénzen Augustus hozzáláthatott a munkához, néhány év alatt visszaadhatta Itáliának a maga helyrejavított, tiszta országútjait, mindenfelől magára vonhatta az egész nemzet háláját ilyen jeles bőkezűséggel. De nem így történt. Augustus egészen a szenátus mögé akart rejtőzni, összehívatta a tekintélyesebb szenátorokat, kijelentette előttük, hogy meg akarja javíttatni a Via Flaminiát összes hidjáéval együtt Rómától Riminiig, és rávette őket, hogy mindegyikük vállalja magára egy-egy másik útnak, rövidebbnek-hosszabbnak a javíttatását. Vállalja, de természetesen csak névleg, mert valamennyi vagy majdnem valamennyi javítás költségeit ő fogja fizetni. Szóval magára vette az összes javítások terhét és a dicsőséget megosztotta a szenátus legválogatottabb részével. Hogy minden alkotmányellenes cselekedet nélkül jobban őrködhessen a kincstár kezelésén, a tulajdon házában a maga használatára állami számvevőséget akart létesíteni. Kiválogatta tömérdek rabszolgája és szabadosa közül a hozzáértőbbjét és eszesebbjét, s mert szenátusi elnök, konzul és prokonzul létére könnyen megszerezhette és közölhette velük a jövedelmek és kiadások minden számadatát, összeíratta velük magának a birodalom számláit, hogy minden pillanatban tudhassa, mennyit vett be és mennyit adott ki a köztársaság, mennyit jövedelmeztek az egyes adók és mennyibe került minden szolgálmány, milyen jövedelmi forrásai és milyen kötelezettségei voltak az államnak. Így aztán fölfegyverkezve ezekkel a magán számadásokkal, amelyek pontosabbak és szorgalmasabbak voltak, mint azok, amelyeket a