REJTÉLY AZ ANTILLÁKON

részlet

Translation entitled „Rejtély az Antillákon”

© 1970, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: A Caribbean Mystery

Copyright © 1964, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Rubin Péter

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Rubin Péter jogutóda, 1970, 2020, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2020, 2025

Minden jog fenntartva

1. Palgrave őrnagy elmesél egy történetet

– Nézzük például ezt a nagy felhajtást Kenya körül – mondta Palgrave őrnagy. – Hány fickó fecseg róla, aki egyáltalán nem ismeri azt a helyet. Én viszont tizennégy évet töltöttem ott. Méghozzá életem legszebb éveit…

Az idős Miss Marple lehajtotta a fejét.

Ez a mozdulat udvarias volt és tapintatos. Miközben Palgrave őrnagy folytatta életútjának meglehetősen unalmas ismertetését, Miss Marple békésen elmerült gondolataiban. Nagy gyakorlata volt már az ilyesmiben. A helyszín változó volt. A múltban főleg India. Őrnagyok, ezredesek, vezérőrnagyok – és egy sor jól ismert szó: Simla. Teherhordók. Tigrisek. Chota hazri – villásreggeli. Bennszülött inasok stb. Palgrave őrnagy esetében a kifejezések kissé eltértek. Szafari. Kikuju. Elefántok. Szuahéli. De a sablon ugyanaz volt. Egy öregedő férfi, akinek hallgatóságra van szüksége, hogy emlékezetében újra átélje azt az időt, amikor boldog volt. Amikor a háta egyenes volt, a látása éles, a hallása jó. Az ilyen fecsegők egy része jóvágású, katonás öregfiú, más része viszont elszomorítóan csúf. A szederjes képű Palgrave őrnagy, akinek fél szeme üvegből volt, s aki egészben véve kitömött békára emlékeztetett, ez utóbbi kategóriába tartozott.

Miss Marple gyengéd tapintattal kezelte valamennyit. Arckifejezése odaadó figyelemről tanúskodott, egyetértése jeléül időnként bólintott, közben pedig elmerült gondolataiban, és élvezte, amit élvezni lehetett: a Karib-tenger mély kékjét.

Olyan kedves a drága Raymondtól – gondolta hálásan –, igazán annyira kedves… Vajon miért is törődik ennyit öreg nagynénjével? Igazán nem is tudja. A lelkiismeret talán vagy a családi érzés? Az is lehet, hogy igazán szereti…

Miss Marple végül is oda lyukadt ki, hogy az unokaöccse szereti, mindig is szerette a maga kissé szélsőséges és fölényes módján. Állandóan korszerűsíteni igyekszik a nagynénjét. Olvasnivalót küldözget neki. Modern regényeket. Olyan nehezek… jóformán mindig csak kellemetlen emberekről van bennük szó, akik nagyon fura dolgokat művelnek, és szemmel láthatólag nem is élvezik őket. „Szexualitás” – ezt a szót ki sem ejtették Miss Marple fiatalkorában; de azért akkor is jócskán létezett: nem sokat beszéltek róla, de sokkal jobban élvezték, mint manapság – legalábbis Miss Marple-nak ez volt a benyomása. Bár általában bűnnek minősítették, az öreg hölgy óhatatlanul úgy érezte, hogy ez még mindig jobb volt, mint aminek manapság látszik – egyfajta kötelességnek.

Tekintete egy pillanatra rátévedt a könyvre, amely a huszonharmadik oldalnál kinyitva az ölében feküdt – eddig jutott el (és valószínűnek tartotta, hogy nem is jut tovább):

„Úgy érted, hogy EGYÁLTALÁN nincs szexuális tapasztalatod? – kérdezte a fiatalember hitetlenkedve. – Tizenkilenc éves korodban? De hiszen az nélkülözhetetlen. Létfontosságú.

A lány boldogtalanul lecsüggesztette fejét; egyenes szálú, zsíros haja az arcába hullt.

– Tudom – suttogta –, tudom.

A fiú végignézett foltos, ócska pulóverén, meztelen lábán, piszkos lábkörmein, orrát megcsapta az avas zsírszag… Nem értette, miért találja olyan őrjítően vonzónak a lányt.”

Miss Marple sem értette. Azonkívül pontosan úgy beszélik rá az embert a szexuális tapasztalatra, mintha csukamájolaj lenne! Szegény fiatalok…

– Drága Jane néni, igazán nem értem, miért dugod a homokba a fejed, mint valami aranyos kis strucc? Egészen begubóztál abba az idilli falusi életbe. Az IGAZI ÉLET – csak az számít.

Ezt viszont Raymond mondta, mire Jane néni kellőképpen zavarba jött, és azt mondta, hogy igen, sajnos ő csakugyan kissé régimódi.

Bár a falusi élet igazából egy cseppet sem idilli. Az olyan emberek, mint Raymond, annyira tudatlanok. Egy eldugott vidéki fészekben töltött hosszú évtizedek során Jane Marple alaposan megismerte a falusi élet tényeit. Nem érzett ellenállhatatlan kényszert, hogy beszéljen, még kevésbé, hogy írjon róluk… de ismerte őket. Jó sok szexualitás, mindenféle perverzió. (Olyan is, amiről a könyveket író, okos oxfordi fiatalemberek nyilván még csak nem is hallottak.)

Miss Marple visszatért az Antillákra, és átvette a beszélgetés fonalát Palgrave őrnagytól…

– Felettébb szokatlan élmény – mondta bátorítólag. – Rendkívül érdekes.

– Igen, sokat mesélhetnék még róla. Egyes dolgokról, persze, hölgyek jelenlétében nemigen…

Miss Marple a hosszú gyakorlat szerezte könnyedséggel lesütötte a szemét, Palgrave őrnagy pedig folytatta a törzsi szokásokról szóló enyhített elbeszélését, míg Miss Marple gondolatai visszatértek szerető unokaöccséhez.

Raymond West sikeres regényíró, sok pénzt keres, és lelkiismeretesen, kedvesen mindent megtesz, hogy megkönnyítse idős nagynénje életét. Az elmúlt télen Miss Marple-nak csúnya tüdőgyulladása volt, s az orvosi szakvélemény napfényt javasolt. Raymond nagyvonalúan felajánlott egy nyugat-indiai kirándulást. Miss Marple aggodalmaskodott – a költségek, a távolság, az utazás nehézségei és St. Mary Mead-i házának sorsa miatt. Raymond mindenről gondoskodott. Egy barátjának, aki éppen könyvet ír, csendes vidéki helyre van szüksége. „Persze hogy törődni fog a házzal. Nagyon házias, ugyanis homokos. Úgy értem…”

Elhallgatott, mert egy kicsit zavarba jött – na de hát talán a drága öreg Jane néni is hallott már homokosokról.

Azután sorra vette a többit. Az utazás manapság nem probléma. Miss Marple repülőgépre száll – egy barátnőjével, Diana Horrocksszal, aki Trinidadba készül, és majd ügyel rá, hogy odáig minden rendben legyen Jane néni körül –, St. Honorén pedig az Arany Pálma Szállóban fog lakni, amelyet Sandersonék vezetnek. Nincs náluk kedvesebb házaspár a világon. Ők majd gondoskodnak róla, hogy Miss Marple jól érezze magát. Most mindjárt ír nekik.

Sandersonék történetesen hazatértek már Angliába. De utódaik, Kendalék ugyancsak nagyon kedvesek és barátságosak voltak, és biztosították Raymondot, hogy nem kell aggódnia a nénikéje miatt. Szükség esetén van egy nagyon jó doktor a szigeten, s ők maguk is figyelnek majd Miss Marple-ra, gondoskodnak a kényelméről.

Állták is a szavukat. Molly Kendal húsz-egynéhány éves, természetes szőke asszonyka, szemlátomást mindig jókedvű. Melegen üdvözölte az öreg hölgyet, és mindent megtett a kényelméért. Tim Kendal, a férje, magas, fekete, harmincas férfi, ugyancsak igen kedvesen fogadta Miss Marple-t.

Szóval idáig eljutott, gondolta Miss Marple, megszökött a rideg angol időjárás elől, egyedül lakik egy csinos bungalóban, barátságosan mosolygó nyugat-indiai lányok szolgálják ki, Tim Kendal, akivel az étteremben találkozik, elsüt egy-egy viccet, miközben segít összeállítani aznapi étrendjét; bungalójától enyhén lejtő ösvény vezet a tengerpartra és a strandra, ahol elüldögélhet egy kényelmes fonott székben, és nézegetheti a fürdőzőket. Társasága is akadt: néhány idősebb vendég. Az öreg Mr. Rafiel, dr. Graham, Prescott kanonok és a nővére, végül pedig pillanatnyi lovagja, Palgrave őrnagy.

Kívánhat ennél többet egy idős hölgy?

Rendkívül sajnálatos – bár Miss Marple már azt is bűnnek érezte, hogy bevallja –, de nem olyan elégedett, mint illenék.

Kellemes és meleg az idő, igen, és olyan jót tesz a reumájának, és szép a környezet, bár talán – egy kicsit egyhangú? Annyi pálmafa! Mindig minden egyforma – soha nem történik semmi. Nem úgy, mint St. Mary Meadben, ahol mindig történik valami. Az unokaöccse egyszer azt mondta, hogy olyan az élet St. Mary Meadben, mint esőcsepp a halastavon, de ő méltatlankodva azt felelte, hogy ha tárgylemezen mikroszkóp alá csúsztatnák, éppen elég életet lehetne látni benne. Igazán, St. Mary Meadben mindig adódik valami. Miss Marple emlékezetében egymást kergették a váratlan események, például az a tévedés az öreg Mrs. Linnett köptetőjével; az ifjú Polegate felettébb különös viselkedése; az az eset, amikor Georgy Woodhoz eljött látogatóba az anyja (de vajon az anyja volt-e?); az Arden házaspár közti veszekedés igazi oka. Mennyi érdekes emberi probléma – ami számtalan, töprengéssel eltöltött kellemes órát szerzett Miss Marple-nak. Bárcsak itt is volna valami… nos, amin elrágódhatna egy kissé…

Meghökkenve vette tudomásul, hogy Palgrave őrnagy közben otthagyta Kenyát az indiai garnizon kedvéért, és fiatal tiszt korában szerzett tapasztalatairól regél. Sajnos éppen ezt kérdezte nagyon komolyan: – Kegyednek talán nem ez a véleménye?!

Hála hosszú gyakorlatának, Miss Marple könnyedén megbirkózott ezzel a kérdéssel:

– Igazán nem hiszem, hogy elegendő tapasztalatom volna ennek megítéléséhez. Tudja, őrnagy, én mindig meglehetősen visszavonult életet éltem.

– Az a helyes, drága hölgyem, az a helyes! – kiáltott fel Palgrave őrnagy gálánsan.

– Önnek viszont olyan változatos volt az élete – folytatta Miss Marple, aki elhatározta, hogy jóváteszi iménti önző figyelmetlenségét.

– Hát igen – mondta Palgrave őrnagy önelégülten. – Egész tűrhető volt. – Elégedetten nézett körül. – Milyen kellemes kis fészek ez.

– Csakugyan – felelte Miss Marple, de aztán mégsem bírta megállni, hogy így ne folytassa: – Szeretném tudni, történik-e itt néha valami.

Palgrave őrnagy rámeredt.

– Hogy ne történne. Sok a botrány… de még milyen! Mesélhetnék én kegyednek…

De Miss Marple-t igazából nem a botrányok érdekelték. Manapság már nem történik olyanféle botrány, amin az ember elrágódhatna.

Férfiak és nők egyszerűen partnert cserélnek ország-világ színe előtt, ahelyett hogy illendően eltussolnák, és kellőképpen restellnék magukat.

– Még gyilkosság is történt itt néhány éve. Egy Harry Western nevű alak. Az újságok nagy hűhót csaptak körülötte. Biztosan emlékszik is rá.

Miss Marple kényszeredetten bólintott. Nemigen érdekelte ez a fajta gyilkosság. Főleg azért csaptak akkora hűhót körülötte, mert mindenki nagyon gazdag volt, akinek köze volt az ügyhöz. Valószínűnek látszott, hogy Harry Western lelőtte de Ferrari grófot, a felesége szeretőjét, és ugyanolyan valószínűnek látszott, hogy jól szabott alibijét jó pénzért vásárolta. Valószínűleg mindenki részeg volt, és akadt köztük jó néhány, aki kábítószerrel élt. Nem igazán érdekes emberek, gondolta Miss Marple, bár ránézésre kétségkívül nagyon mutatósak. De határozottan nem neki való eset.

– És ha éppen tudni akarja, nem is ez volt az egyetlen gyilkosság akkoriban – bólogatott az őrnagy, és kacsintott hozzá. – Nekem már akkor is gyanús volt az ügy… na igen… persze…

Miss Marple leejtette a pamutgombolyagját, az őrnagy lehajolt érte, és felvette.

– Ha már gyilkosságról beszélünk – folytatta –, egy alkalommal nagyon fura esettel találkoztam… na persze nem személyesen.

Miss Marple bátorítóan mosolygott rá.

– A fiúk egyszer beszélgettek a klubban, tudja, és az egyik belefogott egy történetbe. Egy orvos. Elmesélte az egyik esetét. Egyszer egy fiatal fickó verte fel éjnek idején. A felesége felakasztotta magát. Telefonjuk nem volt, a fickó tehát, miután levágta, és megtette, amit tehetett, fogta az autóját, és elrohant a doktorért. Az asszony nem halt meg, de elég rossz bőrben volt. Mindenesetre túlélte. A férje szemlátomást odavolt érte. Úgy sírt, mint egy gyerek. Igen, észrevette, hogy a feleség már egy ideje furcsán viselkedik, depressziós rohamai vannak meg effélék. Szóval ez történt. Úgy látszott, hogy minden rendbe jön. De körülbelül egy hónap múlva a feleség bevett egy jókora adag altatót, és meghalt. Szomorú eset.

Palgrave őrnagy elhallgatott, és többször bólintott. Minthogy a történetnek nyilvánvalóan nem volt még vége, Miss Marple türelmesen várt.

– Ami történt, megtörtént, mondhatná az ember. Nincs ebben semmi különös; idegbeteg asszony; kész. De úgy egy év múlva ugyanez az orvos elcsevegett egy kollégájával, és az elmesélt neki egy történetet egy asszonyról, aki vízbe ugrott, de a férje kihalászta, orvost kerített, magához térítették – és pár hét múlva gázzal megmérgezte magát.

Ugye micsoda véletlen? Ugyanaz a történet. Az én emberem így szólt: „Nekem is volt egy hasonló esetem. Jonesnak hívták (vagy ahogy éppen hívták). Hát a te páciensednek mi volt a neve?” „Nem emlékszem. Talán Robinson. De biztosan nem Jones.”

Nos, a két orvos összenézett, és azt mondta, hogy ez bizony különös. Aztán az én emberem előhúzott egy fényképet. Megmutatta a másiknak. „Ez az a fickó – mondta. – Másnap átmentem hozzá, hogy ellenőrizzek bizonyos részleteket, és a kapu mellett észrevettem egy pompás hibiszkuszbokrot, egy olyan fajtát, amilyet még sohasem láttam Angliában. A fényképezőgépem a kocsiban volt, így hát készítettem róla egy felvételt. Éppen amikor elkattintottam a gépet, jött ki a kapun a férj, és ő is rákerült a képre. Nem hiszem, hogy észrevette volna. Érdeklődtem nála a hibiszkusz felől, de nem tudta megmondani a nevét. A másik doktor ránézett a felvételre. „Egy kicsit elmosódott… – mondta. – De megesküdnék rá… akárhogy is, majdnem biztos vagyok benne… ez ugyanaz az ember.”

Nem tudom, hogy utánajártak-e a dolognak. De ha igen, akkor sem jutottak messzire. Feltehető, hogy Mr. Jones vagy Mr. Robinson nagyon jól eltüntette a nyomait. Fura egy történet, nem igaz? Az ember nem is hinné, hogy ilyesmi megtörténhet.

– De bizony hogy megtörténhet – mondta Miss Marple nyájasan. – Akár mindennap is.

– Ugyan, ugyan. Azt azért talán mégsem.

– Ha valakinek támad egy ötlete, és be is válik, nem hagyja abba. Kitart mellette.

– Mint a kofferes gyilkos, igaz?

– Igen, valahogy úgy.

– A doktor nekem adta a fényképet, tegyem el emlékbe… – Palgrave őrnagy kutatni kezdett teletömött tárcájában, s közben így dünnyögött: – Annyi minden van benne… nem is tudom, miért őrzöm ezt a sok kacatot…

Miss Marple azonban tudta. Ez az őrnagy dokumentációja. Ezzel illusztrálja műsorát. A történet, amelyet éppen elmesélt, eredetileg bizonyára nem így hangzott – legalábbis Miss Marple így gondolta –, az őrnagy az ismételt előadások során alaposan átdolgozta.

Palgrave őrnagy még mindig keresgélt és dünnyögött.

– Egészen el is felejtettem már azt az ügyet. Csinos asszony volt, az ember álmában sem gondolta volna… de hát hová… Ah… erről jut eszembe… micsoda agyarak! Szívesem megmutatnám…

Elhallgatott – előszedett egy kis fényképet, és rásandított.

– Van kedve megnézni egy gyilkos fényképét?

Éppen oda akarta nyújtani, de a keze hirtelen megállt a levegőben. Palgrave őrnagy ebben a pillanatban jobban hasonlított egy kitömött békára, mint valaha, és szemlátomást mereven bámult valamit, ami Miss Marple jobb válla mögött volt – ahonnan közeledő léptek zaja és beszéd hallatszott.

– Nahát, vigyen el az ördög… ha ez nem… – és mindent visszagyömöszölt a tárcába, amit aztán a zsebébe gyűrt.

Az arca egy árnyalattal még lilább lett. Hangosan és mesterkélten szólalt meg:

– Ahogy mondtam… szívesen megmutatnám azokat az elefántagyarakat… A legnagyobb elefánt, amelyet valaha lőttem… Ó, helló! – Hangját némi hamis kedélyesség színezte. – Lám, lám, ki van itt! A nagy kvartett: Flora és Fauna… Nos, szerencsével jártak ma?

A közeledő léptek zaja a szálloda négy vendégétől eredt, akiket Miss Marple látásból már ismert. Két házaspár telt ki belőlük, s bár Miss Marple még nem ismerte a vezetéknevüket, tudta, hogy a nagydarab embert, akinek égnek álló, bozontos, sűrű, őszülő haja van, Gregnek szólítják, az aranyszőke hajú nőt, a feleségét, Luckynak – a másik házaspár pedig, a karcsú, fekete férfi és a csinos, de meglehetősen viharvert nő, Edward és Evelyn. Úgy hallotta, hogy botanikusok, de madarak iránt is érdeklődnek.

– Ma nem volt szerencsénk – mondta Greg. – Ahhoz legalábbis nem segített hozzá a szerencse, amit kerestünk.

– Nem tudom, ismerik-e Miss Marple-t? Hillingdon ezredes és a felesége, Greg és Lucky Dyson.

Mindnyájan kedvesen üdvözölték Miss Marple-t, Lucky pedig hangosan kijelentette, hogy menten meghal, ha nem ihat valamit most mindjárt vagy még annál is hamarabb.

Greg odaszólt Tim Kendalnek, aki egy kicsit távolabb ült a feleségével, és üzleti könyveit tanulmányozta.

– Helló, Tim! Keríts nekünk valami italt! – Odafordult a többiekhez. – Puncsot?

Ezzel mind egyetértettek.

– Önnek is, Miss Marple?

Miss Marple azt mondta, hogy köszöni szépen, de jobban szereti a jó hideg limonádét.

– Szóval egy jeges limonádé – összegezte Tim Kendal – és öt puncs.

– Velünk tartasz, Tim?

– Szívesen megtenném. De át kell néznem ezeket a számlákat. Nem hagyhatom, hogy mindent Molly csináljon. Ma este egyébként játszik a dobzenekar.

– Remek! – kiáltotta Lucky. – Juj! – jajdult fel aztán. – Csupa tüske vagyok. Edward szántszándékkal belelökött egy tüskebokorba!

– Szép rózsaszín virágai voltak – mondta Hillingdon.

– És szép hosszú tüskéi. Szadista fenevad vagy, Edward.

– Nem úgy, mint én – vigyorgott Greg. – Bennem túlcsordul a jóindulat!

Evelyn Hillingdon leült Miss Marple mellé, és könnyed, kellemes modorban beszélgetni kezdett vele.

Miss Marple letette kötését az ölébe. Lassan és némi nehézség árán, ami reumás nyakának volt tulajdonítható, elfordította a fejét, és a jobb válla fölött hátranézett. Nem nagy távolságra jókora bungaló állt, amelyben a gazdag Mr. Rafiel lakott. De teljesen kihaltnak látszott.

Illendően felelgetett Evelynnek (igazán, milyen kedvesek hozzá az emberek!), de szeme tűnődve vizsgálta a két férfi arcát.

Edward Hillingdon rokonszenves embernek látszik. Az a fajta hallgatag férfi, akiben sok vonzerő van… És Greg – nagydarab, lármás, elégedett. Ő is, Lucky is vagy kanadai, vagy amerikai – gondolta Miss Marple.

Palgrave őrnagyra nézett, aki még mindig túljátszotta a kedélyes ember szerepét.

Érdekes…

Tartalom

1. Palgrave őrnagy elmesél egy történetet

2. Miss Marple hasonlóságot keres

3. Halál a szállodában

4. Miss Marple orvosi segítséget kér

5. Miss Marple határoz

6. Hajnalban

7. Délelőtt a strandon

8. Beszélgetés Esther Waltersszel

9. Miss Prescott és mások

10. Döntés Jamestownban

11. Este az Arany Pálmában

12. Régi bűnök árnyéka messzire nyúlik

13. Victoria Johnson lelép a színről

14. Nyomozás

15. A nyomozás folytatódik

16. Miss Marple segítőtársat keres

17. Mr. Rafiel átveszi a parancsnokságot

18. Az egyház áldása nélkül

19. Mi mindenre jó egy cipő

20. Éjszakai riadalom

21. Jackson előadást tart a kozmetikáról

22. Férfi az életében?

23. Az utolsó nap

24. Nemezis

25. Miss Marple latba veti képzelőerejét

Epilógus

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 781 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License