Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Charles Dickens

BARNABY RUDGE
TÖRTÉNET A NYOLCVANAS ÉVEK LÁZONGÁSAIRÓL

fordította:
Berczik Árpád

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-872-4 EPUB
ISBN 978-963-559-873-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Barnaby Rudge
A tale of the riots of ’Eighty

első kiadás: 1841.
az elektronikus változat az 1872. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az első angol nyelvű kiadás
illusztrációja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

1775-ben az Eppingi erdő szelén, Londontól körülbelül 12 mérföldnyire, a cornhilli zászlós póznától - vagy jobban mondva attól a helytől számítva, melyen vagy melyhez közel azon pózna állott - egy nyilvános mulatóhely létezett, az ú. n. Májusfa. Ezt a tényt minden írni s olvasni nem tudónak (és 66 év előtt mind az utas, mind a suton ülő közönség tetemes része ez állapotú volt) nyilván megmagyarázta azon jelvény, mely az út szélén, szemben a házzal volt felállítva. Ez, ha nem is bírt oly pompás arányokkal, milyenekkel a régi jó idők májusfái bírni szoktak, mindenesetre szép, fiatal kőrisfa volt, harminc lábnyi magasságú s olyan egyenes, mint akármely nyíl, melyet valaha angol yeoman[1] elröppentett.

A májusfa - mi alatt ezentúl nem a céget, hanem a fogadót fogjuk érteni - régi épület volt, több csúccsal, mint amennyit egy lusta ember verőfényes napon megszámlálna; roppant, cikcakkos kéményekkel, melyeken úgy látszott, a füst is csak - tekergős útjában nyert - fantasztikus alakban kóvályoghatott fel, aztán tágas, komor, omlékony és üres istállókkal, úgy tartották, hogy a ház VIII. Henrik király idejében épült. Volt is regéje nemcsak arról, hogy Erzsébet királyné valamely vadászati kirándulás alkalmával e helyen, t. i. egy bizonyos tölgyburkolatú és ív-ablakos szobában meghált volna, hanem arról is, hogy másnap reggel az ajtó előtt fél lábbal a kengyelben, a másikkal pedig egy felszálló tönkön állva, egy boldogtalan apródot, bizonyos mulasztottasért jól megöklözött és elvert. Akadékos és kétkedő emberek, kik fájdalom! minden kis társaságban lévén, a Májusfa vendégei közül sem hiányozhattak, hajlandók voltak az egész hagyományt költeménynek tekinteni. De valahányszor e régi fogadó gazdája magát a tönköt hívta fel tanúságtételre s diadalmasan kimutatta, hogy ez azóta mind e mai napig ugyanegy helyben áll, a kétkedőket mindig elnémította a tekintélyes többség, és minden igazhívő úgy ujjongott, mint holmi győzelem után.

Akár igaz ez a történet is, mint sok más hasonló, akár nem, a Májusfa valóban régi épület volt, nagyon régi épület, tán olyan régi, amilyennek mondák - sőt tán annál is régibb, amint ez néha a bizonytalan korú házakon éppen úgy megesik - mint a bizonyos korú hölgyeken. Ablakai ferdén, átlósan voltak rostélyozva, padlója süppedt és egyenetlen, súlyos gerendázattal terhelt mennyezetét pedig befeketítette az idő keze. A kapu felett egy csudálatosán és furcsán faragott párkányzat díszelgett, s itt füstöltek s iddogáltak a legkegyeltebb vendégek nyári estéken - és énekeltek is néha egy-egy jó nótát - azon két iszonyú kinézésű, magas támlájú padon pihenve, melyek a ház bejáratát úgy őrizék, mint két mesebeli sárkány.

A használatlan szobák kandallóiban sok-sok év óta fecskék rakták fészkeiket, s kora tavasztól késő őszig a verebek egész gyarmatai csiripoltak és csicseregtek az ereszekben. A szomorú istállós udvar és a külső épületek körül több galamb röpködött, mint amennyit a fogadóson kívül, akárki össze tudott volna számlálni. Azon sok borzas, bögyös, gatyás, búbos galambnak és pókának kerengő és rajzó röpködése tán nem egyezett meg az épület komoly és higgadt jellegével, de az egyhangú búgás, melyet némelyikük egész áldott nap hallatott, nagyon illett hozzá s úgy tetszék, mintha altató dala lett volna. Lesuhanó emeleteivel, álmos, pici ablakaival és kirugó homlokzatával, mely a gyalogútra dülleszkedett, csakugyan olyan volt ez az ócska ház, mintha álmában bóbiskolna. Nem került valami nagyobb képzeletbeli erőlködésbe, egyéb részeiben is emberi hasonlóságot felfedezni. Téglái, melyekből rakták, eredetileg élénkpirosak voltak, hanem aztán megsárgultak s színüket hagyták, mint egy aggastyán bőre, kemény gerendái kicsorbultak, mint annak fogai, s idő-rongálta falait imitt-amott örökzöld indáival futotta be a repkény, mintha meleg ruhával akarná istápolni vén korára.

Hanem ez a kor azért mégis ép és erőteljes egy kor volt, s ha nyári vagy őszi estéken a leáldozó nap pírja a szomszédos pagony tölgyeire és gesztenyefáira esett, a vén ház is osztozott fényükben s méltó társuknak látszott, aki még jó sor évig el fogja húzhatni.

Az est, melyhez közünk van, sem nyári, sem őszi est nem volt, hanem volt egy márciusi napnak szürkülete amikor a szél búsan süvöltvén a fák puszta ágai közt és a tágas kandallókban dörömbölve, és az esőt a fogadó ablakaihoz csapva, eltagadhatatlan okul szolgált az ez idő tájt jelen volt vendégeknek, ottmulatásukat meghosszabbítani, Ezt annál inkább tehették, mert a fogadós jóslata szerint az időnek pontban tizenegykor ki kell tisztulni, mi a körülmények figyelemreméltó találkozása folytán összeütött azon órával, melyben ő üzletét bezárni szokta.

Azon férfiúnak, kit a jóslás szelleme ekként megszállott, neve John Willet volt, egy otromba, nagyfejű ember kövér képpel, mely gyökeres makacsságot s lassú felfogást árult el, párosulva fölötte szilárd bizalommal saját érdemei iránt. John Willet az ő kedélyeskedő modorában rendszerint azzal szokott nagyra lenni, hogy ha lassan is, de biztosan halad. Ez állítás ellen persze egy tekintetben kifogást semmikép sem volt tehető, miután ő minden dologban a fürgének éppen visszája s egyáltalán a legkonokabb s önfejűbb legények egyike volt, kik valaha léteztek. Azon tiszta meggyőződésben élt ő kelme, hogy mit ő gondolt, beszélt vagy tett, az igazándi igaz volt mindig, minek alapján a természet és gondviselés törvényei által megszabott és bevégzett dolognak tartotta, hogy mindenkinek, ki másképpen gondolna, beszélne vagy tenne, szükségképen és elkerülhetetlenül igaza nem is lehet.

Mr. Willet lassú léptekkel az ablakhoz közeledett, kövér orrát rányomta a hideg üvegre s szemét tenyerével beárnyékolva, nehogy a tűz vörhenyes fénye látásának árthasson - kinézett a szabadba. Aztán lassan visszalépett régi helyére a kandalló sarkába, egy kis önkéntes borzongás után - melyet az ember maga szokott előidézni, hogy a meleg kellemes hatását fokozza - körüljártatta szemét a vendégein és megszólalt ekképpen:

- Tizenegyre kitisztul. Sem korábban, sem későbben. Sem előbb, sem utóbb!

- Hogy ókumlálta azt ki? - kérdezte egy kis ember az ellenkező szögletből. - Holdtölte már elmúlt, s a hold most kilenckor kel.

John komolyan és ünnepélyesen tekintett a kérdőre, míg a tett észrevételt teljes mivoltában eszével felölelni képes volt, s aztán oly hangon felelt, mely kifejezni látszott azt, hogy a holdvilág kiválóképpen rá tartozik s ahhoz rajta kívül senki másnak semmi köze.

- Sohse gondoljon a holdvilággal. Ne búsuljon amiatt. Hagyja ön a holdat békével s én is békével hagyom önt.”

- Remélem, meg nem bántottam önt - válaszolt a kis ember.

John megint várt egy darabig, míg a megjegyzés mélyen belefúródhatott az ő agyába, s azt felelte:

- Még eddig nem bántott meg.

Aztán pipára gyújtva, áldott nyugalomban füstölgetett maga elé, hébe-korba egy laposat pislogva egy a törzsvendégektől külön ülő úrra, ki bő lovagló ruhát viselt, melynek roppant hajtókái kopott ezüstboritással és nagy ércgombokkal voltak díszítve. Kalapját mélyen arcára vágva s azt még kezével is beárnyékolva, melyen homlokát nyugtatta, meglehetős barátságtalan képet mutatott.

Volt még egy másik csizmás és sarkantyús vendég is, ki szintén nem messze a tűzhöz ült, s kinek gondolatai - egymásba font karjairól s leráncolt szemöldökeiről, valamint az érintetlenül előtte álló szeszes italról ítélve - a vita tárgyától elütő dolgokkal s a vitázó személyektől is különbözőkkel foglalkoztak. Körülbelül 28 éves ifjú, a közepesnél valamivel magasabb s bár nyúlánk termetű, de kellemes és erőteljes alkatú. Tulajdon sötét haját viselte és lovagruhába volt öltözve. Ezen és csizmáin, melyek szabása s alakja mostani testőreink csizmáihoz hasonló, az országutak rossz állapotának kétségtelen nyomai látszottak. Sáros ruhája, mely túlterheltség nélkül díszes - sőt gazdag volt, elárulta, hogy gazdája úri ember.

Mellette az asztalon, gondatlanul oda dobva egy nehéz lovagostor s egy széles karimájú kalap hevert, melyet hihetőleg azért hordott, mert az idő kegyetlensége ellen legjobb óvószerül szolgált. Egy pár pisztoly tokostul s egy rövid lovagköpeny is ott feküdt. Az ifjú arcából ugyan kevés volt látható, kivéve hosszú, sötét pilláit, melyek leszegett szemét eltakarták, de az egész alakon bizonyos gondtalan nyugalom és természetes kellem ömlött el, mely még az említett apró tárgyakra is kiterjedni látszott. Azok mind csinosak és takarosak voltak.

Erre az ifjúra csak egyszer tévedt Willet úr szeme, s akkor is csupán néma kérdés gyanánt, vajon észrevettem hallgatag szomszédját. Látszott, hogy John és az ifjú lovag már többször találkoztak egymással. Miután azonban John úgy tapasztalná, hogy tekintetét az, kinek szólt, nem viszonozza, sőt még észre sem veszi, pillantásának összes erejét lassanként egy gócpontba kezdte gyűjteni, s azzal a karimás kalapú emberre mered. Idővel ez a pillantás oly meredő mérveket öltött, hogy a kandallónál ülő komáira is ráragadt, kik mintha összebeszéltek volna, egyszerre kiveszik pipáikat szájukból és tátogatva hasonlóképpen rámerednek az idegenre.

Az otromba gazda szeme nagy, álmos halszem volt, a kis emberé pedig, ki azelőtt a holdvilágos kérdést megkockáztatta és máskülönben a közel fekvő Chigwell helység egyházfia s harangozója, olyan apró, gömbölyű s ragyogón fekete, mint az olvasószemek. Ez a kis ember azon felül piszkos fekete nadrágjának térdein, piszkos fekete kabátján és hosszú hajtókás mellényén végig furcsa kis gombocskákat viselt, melyek semmihez sem hasonlítottak, csak az ő kis szemecskéihez, de azokhoz aztán oly hasonlók voltak, hogy mikor a tűzfényén szikráztak s sziporkáztak, és a tűz még ragyogó cipőcsatjaira is sütött, úgy tetszett, mintha tetőtől talpig csupa szemből állna, melyek mindegyike az ismeretlen vendégre mered. Nem csuda, hogy ily vizsgálat akárkit nyugtalanná tehet, még ha hozzá sem vesszük a kurta Tom Cobb (szatócs és a posta tartója), valamint a hosszú erdésznek, Phil Parkes-nak két szemét, miután ezek is társainak példája által rávive, a karimás kalap tulajdonosát nem csekélyebb figyelemmel vizsgálták.

Az idegen nyugtalankodni kezdett, talán mert a pillantások ily sortüzének volt kitéve, vagy meglehet előbbi gondolatai folytán. Az utóbbi eset valószínűbb, mivel midőn ülésén igazított, s gyorsan körülnézett, meg volt lepve, hogy ily éles vizsgálat tárgyát kép ezé s azért haragos és gyanakvó pillantást lövellt a kandalló melletti csoport felé. Volt is annyi hatása, hogy valamennyi rögtön a kandallóra kapta tekintetét, az egy John Willet kivételével, ki miután mintegy tetten érték s különben is - mint megjegyeztük - gyors természetű sohasem volt, szemét sajátságosán együgyű s bamba módon tovább is vendégére meresztette.

- Nos? - kérdezte az idegen.

Nos. Ebben a „Nos”-ban nem volt semmi. Nem volt valami hosszú szónoklat.

- Azt hittem ön valamit rendelt mond a gazda, két, három percnyi elmélkedés után.

Az idegen levette kalapját s egy hatvanas vagy akörüli ember zord, időviselte - és rongálta vonásait mutatta. Eredetileg komor kifejezésüket nem enyhítette azon sötét keszkenő, mely szorosan feje köré volt kötve, s míg a vendéghajat helyettesítette, egyszersmind homlokát beárnyékolta és szemöldökeit majdnem elfödte. Ha ennek egyébiránt célja volt, a figyelmet egy mély sebről elterelni, mely előbb a pofacsontig leérhetett, de most csúnya forradássá volt összehúzva, a szándékot el nem érte, mert a heget még egy futó pillantás is felfedezte. Halottsápadt arcát szürkébe csavarodott, sörtés szakáll körítette, mely vagy három hetes lehetett. Ilyen volt a szegényesen és nyomorultan öltözött alak, mely most ültéből fölkelt s a szobán áthaladva, a kandalló egyik zugába telepedett, hol az egyházfi udvariassága vagy félelme neki helyet engedett.

- Ez zsivány! - susogta Tom Cobb Parkes-nek, az erdésznek.

- Azt hiszi ön, hogy a zsivány nem öltözködik csinosabban, mint ez? - válaszolta Parkes. - Jobb üzlet az, mint ön gondolná, Tom, s a zsivány nem kénytelen vele, nem is szokott rongyosan járni - szavamra mondhatom!

Az alatt okoskodásaik tárgya megadta a fogadónak tartozó tiszteletét, midőn valami italt rendelt, melyet a fogadós fia, Joe, egy húsz éves, vállas, megtermett s erős fickó - kit azonban apja gyermekül tekintett s megfelelő bánásmódban is részesített - azonnal elhozott. Az idegen aztán tenyereit melegítendő a sistergő láng fölé tartva, fejével azonban a társaságnak fordult és szemét élesen végigjártatva rajtok, megjelenéséhez illő hangon kérdezte:

- Miféle ház az, mely körülbelül innen egy mértföldnyire áll?

- Fogadó? kérdezte a gazda szokott megfontoltsággal.

- Dehogy fogadó! - kiáltott Joe -, hiszen hol van fogadó a Májusfához egy mérföldnyire? Azt a nagy házat érti ő - a Nyúlsövényt - persze hogy azt. Ugye azt az ócska vöröstégla-házat, mely a hozzá tartozó telken áll?

- Azt - szólt az idegen.

- És tizenöt vagy húsz éve - folytatta az ifjú - még egy ötször akkora parkban állott, mely azonban sok más és dúsabb vagyonnal együtt kézről kézre járt, míg végképp leapadt - bizony örökös kár érte!

- Meglehet… - volt a válasz -, hanem én a tulajdonost kérdeztem. Hogy mi volt, kisebb gondom is nagyobb annál, s mai állapotát magam is megláthatom.

A Májusfának valószínű örököse ujját ajkára téve, s átpislogva a már említett fiatal úriemberre, aki mikor a ház szóba került, ülését megváltoztatva, halkan válaszolt.

- A tulajdonos neve Haredale, Mr. Geoffrey Haredale, aki - folytatta újból átpislogva - igen tiszteletreméltó úr. - Hem!

Az idegen éppoly kevés figyelemre méltatva utóbbi intő köhentését, mint amilyen kevésben a megelőző jelentős kézmozdulatot részesítette, folytatta a kérdezősködést.

- Idejövet letértem az útról, s a gyalogösvénynek vágtam, mely ama telket átszeli. Ki volt azon fiatal hölgy, kit kocsiba szállni láttam, talán a leánya?

- Ej! Honnan tudjam én azt jó ember? - felelte Joe, aki a beszéd közben azon iparkodott, hogy holmi teendők végett a tűzhelyhez közel jutva, az idegen kabátujját megráncigálhassa.

- Nem én láttam az ifjú hölgyet - azt jól tudja! - Ajaj! - Milyen szél ez megint - és milyen eső - ez aztán éjszaka!

- Mindenesetre rossz idő - jegyezte meg az idegen.

- Ön hozzá van szokva? - szólt Joe, kapva rajta, hogy a beszélgetés tárgyát átterelhesse.

- Meglehetősen - válaszolt amaz - ami azonban a fiatal hölgyet illeti… van Haredale úrnak lánya?

- Nincs-nincs - szólt bosszúsan a fickó. - Ő agglegény.

- Ő… no hallgasson az úr, hát nem tud?

Hisz láthatja, hogy annak oda át ez a beszélgetés nem tetszik.

Ezt a súgva ejtett figyelmeztetést tekintetbe sem véve, mintha nem is hallotta volna, kínzó szelleme kihívóan folytatta:

- Agglegénynek is volt már lánya. Tán lánya, anélkül, hogy házas volna.

- Mit ért ön ez alatt? - mondta Joe, s újra feléje közeledve halkabban hozzátette - meglássa még bajt csinál - meglássa.

- Nincs szándékomban - válaszolt az utas pökhendin. - Nem is tudom. Valami bántót mondtam volna? Néhány kérdést tettem fel, amilyet minden idegen tehet, s ami nagyon természetes is - egy előttem új vidék bizonyos feltűnő házának lakóiról, s ön mégis úgy meg van ijedve és zavarodva, mintha George király ellen felségsértőt beszélnék. Ön, uram, ennek okát tán megmondhatná nekem, miután, mint mondtam - idegen vagyok és ez a dolog nekem görögül van.

Ez utóbbi észrevétel Joe Willet zavarának nyilvánvaló okozójához volt intézve, ki ezalatt fölkelt s lovagköpenyét felöltötte, mintha elkészülne. Az ifjú röviden azt válaszolta, hogy nem képes őt erre nézve eligazítani, Joe markába a számlatörlesztéseként egy pénzdarabot nyomott és kisietett. Az ifjú Willet pedig felkapott egy gyertyát s követte, hogy a házajtóig világítson neki.

Joe távollétének tartama alatt idősb Willet három társával mélységes csöndben és komolysággal tovább füstölgött és mindeniknek szeme azon nagy rézkatlanra volt függesztve, mely a tűz fölött lógott. Kis darab idő múlva a gazda fejével lassan bólintott s erre társai szintén lassan bólintottak, de egyikük sem vette le szemét a katlanról és egyikük sem változtatott semmit magatartásának ünnepélyes kifejezésén.

Végre visszatért Joe, nagyon beszédes és békülékeny hangulatban, mintha erősen sejtené, hogy most valami elkövetett hibát fognak találni rajta.

- Mégis csak különös dolog az a szerelem! - szólt széket tolva a tűz elé és maga körül tekintve, mintha részvétért esengene. - Gyalog indult Londonnak - gyalog Londonnak. Gebéje, mely ez átkozott délután, nyargalás közben megsántult, most nagy kényelemmel istállónkban az almon hentereg, s ő megvon magától egy jó meleg estelit, lemond legjobb ágyunkról, mert Haredale kisasszony a városba ment álarcosbálra, s ő föltette magában, hogy látnia kell! - No már én nem hiszem magamat ilyenre képesnek, akármilyen szép leány legyen… Az igaz, hogy én szerelmes sem vagyok - legalább azt hiszem - s ez mindenesetre nagy különbség.

- Ó, tehát szerelmes? - kérdezte az idegen.

- Meghiszem azt - bizonygatta Joe. – Olyan szerelmes, hogy szerelmesebb már nem lehetne, pedig kevesebbel is beérhetné.

- Csitt, gyerek! - kiáltott az apja.

- Jó madár vagy Joe! - szólt a hosszú Parkes. - Meggondolatlan fickó! - mormogta Tom Cobb.

- Így kiállni s voltaképpen apjának arcából az orrát kicsavarni! - kiáltott fel képleg az egyházfi.

- Hát mit tettem? - okoskodott szegény Joe.

- Csitt, fiú! - válaszolt az apa, - mit kell csacsognod, mikor látod, hogy kétszerte, háromszorta idősebb emberek csöndesen s hallgatva ülnek s egyiknek sem jut eszébe egy szót is szólni?

- Hát nem éppen akkor illik-e nekem szólnom? - vélekedett Joe fellázadva.

- Illik-e fiú? – vágott vissza az apja. - Illik bizony neked szólni sohanapján.

- Mindenesetre - mormogta Parkes, komolyan két társa felé bólogatva, kik hasonlóképpen bólogattak maguk elé azon csöndes észrevételt téve, hogy hisz éppen ez a dolog bunkója.

- Sohanapján fiú! - ismételte John Willet. - Mikor én a te korodban voltam, nem szóltam egy kukkot sem, hanem hallgattam és okultam. Ezt tettem én?

- S úgy fogod tapasztalni Joe - mondta Parkes, - hogy apád kemény legény a disputációban, ha valakinek mersze volna belekötni.

- Ami azt illeti Phil - jegyezte meg Willet, hosszú, vékony, bodor füstfelhőt eregetve ki szája szegletéből, s elmerülten követve azt foszló útjában - ami azt illeti Phil, a disputáció a természet ajándéka. Ha a természet valakit vele megadományozott, joga van vele élni s helytelenül cselekednék, ha álkíméletből megtagadná ezt az adományt. Ez annyi volna, mint hátat fordítani a természetnek, kigúnyolni, drága ajándékait kicsinyleni, s oly disznó képében tűnni fel, mely nem méltó az eléje dobott gyöngyökre.

Miután a gazda itt hosszan megpihent, Parkes igen természetesen azt következtette, hogy mondókájának végére ért, minek folytán némi méltósággal fordulva Joe felé, felkiáltott ekképpen:

- Hallod-e Joe, mit mond apád? Azt hiszem uracskám, te nem sokra mennél vele a disputációban.

- Ha… - szólt Willet és pillantása a mennyezetről félbeszakítójának arcára siklott. Egyúttal azt az egytagú szót úgy megnyomta, mintha kövéren volna szedve, tudtára adva ezzel Parkes-nak, hogy a népszólammal élve, ő most belekottyant mint a szilvalé. - Ha uram, a természet engem a disputáció ajándékával felruházott, mért ne vallanám be, mért ne volnék vele még nagyra is? Igen uram, én kemény legény vagyok e szakmányban. Igaza van önnek, uram. Én e szobámban nem egyszer adtam próbáját, hogy kemény legény vagyok, amint ön uram, ezt tudhatja is, s ha nem tudná - tette hozzá John, pipáját újra szájába dugva - úgy annál jobb, mert én nem vagyok kevély ember és semmiképen sem leszek annak elmondója.

A társaság három tagjától eredő általános helyeslő zúgás és a fejek általános biccentése a rézkatlan felé, biztositá John Willet gazdát, hogy ők eléggé ismerik tehetségét s nem szorulnak fölényének bővebb bizonyítására. John valamivel nagyobb méltósággal tovább pipázott és némán nézett el rajtok.

- Könnyű azt mondani - dohogott Joe, ki ülésén különböző kedvetlen mozdulatokkal ide s tova feszengett, - hanem ha ön azt érti, hogy én szájamat ki se tátsam…

- Csitt, gyerek! - dörögte az apja. - Úgy van, ki ne tátsd soha. Ha a véleményedre kíváncsiak, elmondod. Ha szólnak hozzád, felelsz. Ha a véleményedre nem kíváncsiak és senki sem szólít meg, nem mondod el a véleményedet és nem felelsz. Engem úgyse! A világ derekasan megváltozott az én korom óta. Azt hiszem, hogy már nincs is fiatalság - nincs semmi oly dolog, mely ifjúnak mondható - hogy a gyerek s a férfi közt már semmi sem maradt, s hogy istenben boldogult II. George király őfelségével minden fiatalság kiveszett.

- Ez valóban úgy van, mindenesetre úgy… persze az ifjú hercegek kivételével - folytatta az egyházfi, aki a társaságban az egyházat és államot képviselve, kényszerítve érezte magát arra, hogy még a legkisebb hódolatnak is kifejezést adjon. - Ha istenes és helyes dolog, hogy az ifjúság fiatal korában magát ifjúként viselje, akkor mindenesetre az ifjú hercegeknek ifjaknak kell lenniük.

- Hallotta ön valaha a tengeri szüzek hírét? - kérdezte John Willet.

- Mindenesetre - válaszolt az egyházfi.

- Helyes - bólintott Willet. - A tengeri szüzeken, alkatuknál fogva, rajtuk mindaz hal, ami nem asszony. A királyi hercegeken, alkatuknál fogva, rajtuk mindaz istenes és helyes, ami nem angyali. Ha tehát ifjú hercegeknek illő, istenes és helyes (amint az korukra csakugyan illik), hogy ifjúként viseljék magukat, akkor a hercegek kénytelenek ekként élni, és másképp nem tehetnek.

Egy nehéz pontnak e megvilágítása oly tetszéssel találkozott, hogy John Willetnek a legjobb kedve szottyant s ő megelégedett azzal, hogy fiát újra hallgatásra intse, aztán pedig az idegenhez fordulva, folytatta:

- Ha ön felnőtt emberekhez fordul - hozzám vagy ez urak közül bármelyikhez - kielégítő választ nyert volna, s nem koszpitolja hiába lélegzetét. Haredale kisasszony Geoffrey úrnak unokahúga.

- Életben van édesatyja? - kérdezte az idegen odavetve.

- Nincs - felelte a fogadós. - Nincs életben, de mégsem halt meg.

- Nem halt meg? - kiáltott a másik.

- Nem halt meg közönséges módon - felelt a vendéglős.

Barátai egymásnak intettek és Parkes - fejét megcsóválva, mintha mondani akarná - ne tegyen senki ellenvetést, mert nem fogok neki hinni, halkan megjegyezte, hogy John Willet ma este kiválóképen hatalmas és kiköthetne egy törvényszéki elnökkel is.

Az idegen jó darabig hallgatott, aztán szakadozva kérdezte:

- Mit akart ön mondani ezzel?

- Többet, mintsem ön sejtene, barátom - válaszolta John Willet. - Szavamban tán több értelem fekszik, mint amennyit ön gyanítana.

- Meglehet - szólt az idegen kedvetlenül - de hát mi a ménkőt akar ön rejtélyességével elérni? Előbb azt mondja, hogy egy ember nem él, de mégsem halt meg - aztán, hogy nem közönséges módon halt meg - aztán, hogy ezzel többet akar mondani, mint amennyit gyanítanék. Nyíltan szólva, könnyű önnek, ezt mondani, mert amennyire eszem ér, annak semmi értelme sincs. Azért újra kérdem, mit akar ön mondani?

- Ez - folytatta a korcsmáros, akit méltóságának sodrából az idegen kedvetlensége némileg kihozott - egy Májusfa-történet, és az volt mindig 24 év óta. Ez Solomon története. Ez a házhoz tartozik és Solomon Daisy-n kívül e födél alatt senki sem mondta el - és ami több - ne is mondja el sohasem!

Az idegen az egyházfira tekintett, kinek öntudatos és jelentős arca nyilván elárulta, hogy ő az illető személy. Pipájának kialvását elkerülendő, jókorát szippantott belőle, s most hajlamot mutatott történetkéjét minden további nógatás nélkül elmesélni, mialatt az idegen bő köpenyébe burkolózott, s hátrahúzódva a téres kandalló szögletében majdnem elveszett, kivéve, ha a tűz egy nagy rőzseköteg alól, mely ránehezedett, kiküzdve magát, hirtelen és ragyogó lánggal föl-föllobbant, s egy percre megvilágítva arcát, aztán annál sötétebb homályba veszni látszott.

A lobogó láng mellett, melytől a régi szoba nehéz gerendázatával és faburkú falaival olyannak tetszett, mintha gyalult ébenfából volna, s míg a szél odakünn ordított s jajgatott, hol a csöngettyűt megrázva, hol a súlyos tölgyajtót sarkaiban megcsikorgatva, hol ismét az ablakrámának rohanva, mintha be akarná nyomni - ily világítás mellett s ily jelentős körülmények közt kezdte Daisy Solomon elbeszélését:

- Mr. Haredale Reuben - Mr. Geoffrey-nek bátyja…

Itt elhallgatott s oly hosszú szünetet tartott, hogy még John Willet is türelmét vesztette, s megkérdezte, mért nem folytatja?

- Cob - mond Daisy Solomon, hangját lehalkítva s a postatartót szólítva meg - hányadika van ma?

- Tizenkilencedike!

- Március 19-e - szólt az egyházfi előrehajolva -március 19-e. Ez igen különös!

Valamennyien susogva megegyeztek abban, hogy ez tényleg különös, és Solomon folytatta:

- Huszonkét évvel ezelőtt Mr. Haredale Reuben, Mr. Geoffrey-nek bátyja bírta volt a Nyúlsövényt, mely - mint Joe megjegyezte - nem mintha te arra emlékezhetnél, miután ilyen tefajta gyerek ezt nem tudhatja, hanem mert azt tőlem sokszor hallhattad - akkor sokkal szebb és jobb hely volt és értékesebb birtok is, mint mainap. Neje nemrég meghalt, és ő egy gyerekkel élte túl. Ez a gyerek ugyanazon Haredale kisasszony, ki után tudakolózott, s ki akkor alig volt egy éves.

Noha a szóló éppen ahhoz fordult, ki e család iránt annyi kíváncsiságot tanúsított, s kitől a meglepetés vagy buzdítás egy felkiáltását várta volna - miért elbeszélését meg is szakította, az idegen semmiféle megjegyzést sem tett, sőt jelét sem adta annak, mintha az elbeszéltből valamit hallott volna, vagy az őt egyáltalján érdekelné. Solomon azért régi barátaihoz fordult, kiknek orrait a pipakupakján átvöröslő tűz pompásan megvilágította - hozzájuk, kiknek figyelméről hosszú tapasztalások által meg volt győződve, azon szilárd elhatározással, miszerint érzékenységét az afféle illetlen viselet fölött ki fogja mutatni.

- Mr. Haredale - folytatta Solomon, hátat fordítva az idegennek - elhagyatva érezve magát itt, neje halála után Londonba ment, hol néhány holnapot töltött. Hanem itt is csak egyedül érezvén magát - amint ezt gyanítom s hallomásból tudom - egyszerre kislányával visszatért a Nyúlsövénybe, ezúttal magával hozva még két nőcselédet, a házfelügyelőt és egy kertészt.

Mr. Daisy elhallgatott, és elalvó pipájából egyet szippantva - eleinte a dohány illatától és a jó hosszú szippantástól okozott orrhangon, utóbb növekvő érthetőséggel folytatta:

- Magával hozott még két nőcselédet, a házfelügyelőt és egy kertészt. Többi cselédsége visszamaradt Londonban, hogy őt másnap kövesse. Ugyancsak ez éjjel történt, hogy egy a Chigwell-soron lakó úr, ki már régóta betegeskedett, elhalálozott, amiért tizenkettedfélkor parancsot kaptam, hogy menjek Chigwellbe s húzzam meg a lélekharangot.

A hallgatóság kis csoportjában észrevehető volt bizonyos mozgás, világos jeléül azon erős ellenszenvnek, melyet mindegyikük magában érzett volna, hasonló órában, hasonló vállalkozás végett útra kelni. Az egyházfi megérezte s megértette azt s hozzámérten folytatta.

- Bizony borzasztó dolog volt, s annál inkább, mert a sírásó a nyirkos földben való munkától és a hideg sírköveken elköltött ebédjétől betegágyban feküdt, így egyedül kellett útra kelnem, miután sokkal később volt, semhogy más útitársat lelni remélhettem volna. Egyébiránt el voltam erre készülve, mert az öregúr gyakran kért, hogy másvilágra költözését követően mielőbb harangozzam ki, s ő már néhány napja haldokolt. Megalkudva tehát helyzetemmel, jól beburkolóztam (mert veszett hideg volt), s egyik kezemben égő lámpásommal, a másikban a templomkulccsal nekivágtam.

Az elbeszélés e helyén az idegen ruhája suhogott, mintha megfordult volna, hogy jobban hallhasson. Hüvelykujjával vállán át hátra mutatva, Solomon összehúzta szemöldökeit és Joe felé néma kérdéssel intett, vajon csakugyan úgy van-e? Joe kezével ernyőt csinált szemének, fürkészőn a sarokba tekintett, de bizonyosat nem tudott kisütni, ezért csak fejével bólintott.

- Éppen ilyen éjjel volt akkor is. A vihar süvöltött, az eső nagy csöppekben hullott és igen sötét volt. Azóta sokszor gondolom el magamban, hogy olyan sötétet sem előbb sem utóbb nem láttam. Meglehet, csak úgy képzelem, hanem a házak mind csukva s a lakók a szobákban voltak, s tán rajtam kívül senki sincs, aki tudná, milyen sötét idő volt valóban. A templomba lépve, az ajtót beakasztottam úgy, hogy tárva maradjon, mert őszintén szólva, nem szerettem volna oda egyedül bezárkózni - s aztán lámpámat a padkára tettem azon kis zugban, hol a harangkötél van, s melléje ültem, hogy megkoppantsam. Leültem, hogy megkoppantsam s mikor ezt megtettem, nem tudtam magam rávenni, hogy fölkeljek s a munkához lássak. Nem tudom, hogyan volt, de eszembe jutott valamennyi mese a kísértetekről, melyeket valaha hallottam, sőt olyanok is, melyeket gyermekkoromban hallottam, s régóta elfelejtettem. És nem is egymásután jutottak eszembe, hanem megrohantak mind - egyszerre. Megvillant bennem egy monda is, mely a faluban járt, hogy az év bizonyos éjszakáján (nem tudtam tisztába jönni, ha nem éppen azon éjjelen) a halottak mind kikelnek sírjaikból és sírjaikra ülnek, s ott maradnak reggelig. Ez aztán arra vitt, hogy hány embert ismertem én, ki a templom ajtaja s a sírkert kapuja közt el volt temetve, s milyen borzasztó dolog volna, ha ezek során kellene elhaladnom s rájuk ismernem az ő halálosan fakó állapotukban, melyben magukhoz oly kevéssé hasonlítanak. Pendelyes korom óta ismertem itt minden fülkét és oszlopot, mégsem voltam képes magammal elhitetni, hogy árnyékuk az, mit a pallón látok, hanem bizonyosnak gondoltam, hogy holmi szörnyű alakok rejtőznek mögöttük és merednek onnan rám. Ekképpen elgondolkozva, azon öreg úr jutott eszembe, ki éppen most halt meg, s megesküdtem volna, amint a homályos szószékre tekintély, hogy szokott helyén látom, leplébe burkolva és borzongva, mintha fázott volna. Ez egész idő alatt fülelve és hallgatózva guggoltam és lélegzetet is alig mertem venni. Végre felugortam, és megragadtam a harangkötelet. E pillanatban megszólalt - de nem ez a harang, mert köteléhez alig nyúltam, - hanem egy másik.

Világosan hallottam egy másik és pedig mély hangú harang kongását. Csak egy percre kondult meg, s azt a csendülést is elvivé a szél magával, hanem mégis hallám. Darabig neszeztem, hanem tovább nem kongott. Hallottam már halottas gyertyákról beszélni, s végül rábeszéltem magamat, hogy ez olyan halottas harang, mely éjfélkor magától megszólal az elhunytakért. Meghúztam harangomat - miképpen és meddig nem tudom - s aztán hazarohantam oly gyorsan, amint a lábaim bírtak.

Nyugtalan éjem után másnap kora reggel fölkeltem, s elmondám a történetet a szomszédjaimnak. Némelyik komolyan, mások könnyedén vették, nem is hiszem, hogy bárki igaznak gondolta. Hanem ugyanakkor Mr. Reuben Haredale-et meggyilkolva találtam az ágyában, kezében tartva egy kötéldarabot, mely a házfödelén levő lármaharanghoz volt kötve s szobájába szolgált, s melyet kétségkívül a gyilkos metszett át - mikor hozzányúlt. Ez volt a harang, amit hallottam.

Egy íróasztalt nyitva találtak, s egy pénzesszekrény, melyet Haredale úr aznap magával hozott, s melyben - mint azt sejtik - nagy összeg lehetett, elvitték. A házfelügyelő és a kertész eltűntek, s jó ideig mindkettejüket gyanú terhelte, hanem bár mindenütt kutatták, egyikre sem akadtak. Szegény Rudge-ot, a felügyelőt bizony akárhol kereshették volna! Testét - ruhái, órája s gyűrűje után alig fölismerhetően - hónapok után találták meg a birtok kis tavában, mellén mély sebbel, melyet késszúrás okozott. Csak félig volt felöltözve s mindenki úgy vélekedett, hogy szobájában - hol még sok vérnyom volt látható - rohantak rá olvasás közben, s urának szeme láttára ölték meg.

Azóta mindenki tudja, hogy a kertésznek kellett a gyilkosnak lennie, s bár azóta sohasem lehetett felőle hallani, jegyezzétek meg - még rá fognak akadni. Ma van 22 éve, hogy a gyilkosságot elkövették, 1753. március 19-én. Valamelyik év március 19-én - akármikor - de tudom és bizonyos vagyok benne - előbb vagy utóbb ráakadnak ez emberre, mert azóta évenként ezen a napon valamely különös módon e történet szóba hozatott.

[1] yeoman (angol): A XIV. századi Angliában felbukkanó kifejezés, mely a kisbirtokos gazdálkodót jelölte, aki ugyan rendelkezett földtulajdonnal, de azt részben maga művelte. Ugyancsak ezzel a kifejezéssel illették a főnemesi/királyi udvarban szolgáló középfokú szolgálókat. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2.

- Különös történet - szólt azon ember, ki az elbeszélés oka volt. - S még különösebb, ha az ön jóslata beteljesül. Vége van már?

Ily váratlan kérdés nem kevéssé bántotta Daisy Solomont. Nagyon gyakran beszélve el a történetet, időről-időre - mint a faluban híre járt - hallgatóságához mérve némely cikornyával cifrázta fel, minélfogva az lassanként igen hatásos előadássá vált. Ez az egyszerű „vége van már?” az elbeszélés tetőpontja után, nem képezte tehát azon hatást, melyhez szokva volt.

- Vége van már? - ismételte.

- Úgy van uram, már vége van. S azt hiszem ennyi elég is volt.

- Magam is azt vélem. Lovamat fiatalember! Csak egy útféli postaházból bérelt gebe, hanem azért még elvisz ma éjjel Londonig

- Ma éjjel? - kérdezte Joe.

- Ma éjjel - válaszolt a másik. - Mit bámulnak rám? Úgy látom e korcsma az egész környék minden tátogató idővesztegetőjének szállója.

Ez észrevételre, mely nyilván az előbbi fejezetben említett fürkészetre vonatkozott, John Willet és társainak szeme csodás gyorsasággal megint a rézkatlanra tévedt. De nem ám Joe szeme, aki mint afféle tüzes legény, keményen viszonozta az idegen bosszús pillantását.

- Nem valami merész dolog az ön éji útján csodálkozni - válaszolta. - Tán más korcsmákban és a mainál jobb időben is intéztek önhöz hasonló ártatlan kérdést. Azt gondolom, hogy ön nem ismeri az utat, miután e vidéken idegennek látszott.

- Az utat? - mondta izgatottan az idegen.

- Azt. Vagy ismeri tán?

- Majd, hm… majd ráakadok! - felelt a férfi, kezével intve és sarkán hirtelen megfordulva. - Fogadós, a számlámat!

John Willet megfelelt óhajának, mert e tekintetben sohasem volt késlekedő, kivéve a felváltással vagy a pénz hamis voltának megvizsgálásával járó bajmolódásokat, mit ő mindig fogával vagy nyelvével vagy valamely más módon, kétes esetekben pedig a kísérletek egész hosszú sorozatával szokott eszközölni, mi rendesen visszautasításban végződött. A vendég aztán felsőruháiba burkolózott, hogy a zord idő ellen lehetőleg vértezve legyen és búcsúszó vagy jel nélkül az istálló udvara felé távozott. Itt Joe (ki rövid párbeszédük után a szobát azonnal elhagyta), várt reá az eső elől egy avatag szín födele alatt keresett maga és a ló számára menedéket.

- Szegény pára meglehetősen osztja nézetemet - szólt Joe, az állat nyakát meg-megpacskolva. - Fogadok, szívesebben venné, mint én, ha ön az éjjel itt maradna.

- Az ő véleménye utunk során már nem egyszer különbözött az enyémtől - volt a rövid válasz.

- Gyanítom azt, mielőtt ön kijött volna, mert a szegény párán sarkantyújának elég nyoma látszik.

Az idegen köpenye gallérát arcára húzta s nem felelt.

- Ön rám akarna másszor is ösmerni, úgy látom – szólt, az ifjú komoly tekintetét észrevéve, mikor már nyeregben ült.

- Érdemes az olyan urat szemügyre venni, ki elcsigázott lovon ismeretlen útnak indul, s hogy azt tehesse, ilyen éjjel jó szállóját is elhagyja.

- Ön éles szemű és csípős nyelvű!

- A természet adhatta mindkettőt, hanem ez utóbbit - gyakorlat híján - néha megfogja a rozsda.

- Jó lesz az elsőt is kevesebbet koptatni s élességét babája számára eltenni -, szólt a vendég.

Ezek után a féket kirántva kezéből, ostornyelével jókorát húzott fejére és elnyargalt a sáron és sötétségen át oly sebességgel, melyre kevés hasonló rossz paripával ellátott lovas vállalkozott volna még akkor is, ha a vidéket jól ismeri. Az olyan ember meg, ki az utat nem ismeré - lépten nyomon veszélyben forgott.

Akkortájt az utak még London körül is tizenkét mértföldnyire rosszul voltak kövezve, s amily ritkán tatarozták, oly rosszul voltak csinálva. Azon utat, melyen a lovas haladt, nehéz járművek kerekei barázdálták fel, s a múlt - sőt meglehet több télnek fagyai és lágy idői egészen elrontották. Nagy kátyúk és likak voltak a földben, melyek - az utóbbi esőzések után vízzel teltek - még nappal is bajosan voltak megkülönböztethetők, s egy zuhanás ezek közül valamelyikbe még jobb járó lovat is leszedett volna lábáról, mint amilyen az a szegény pára volt, melyet az idegen most erején felül meghajtott. Éles kövek és kavicsok görögtek untalan lábai alatt s a lovas alig láthatott az állat fején túl vagy kétoldalt karhossznyira. Ez idő tájt a főváros szomszédságának minden útját bátortalanná tették útonállók és zsiványok, s a mostani éjszaka kiválóképen arra való volt, hogy ez osztály bármely balszándékú tagja, a fölfedezés legkisebb félelme nélkül, törvénysértő mesterségét zavartalanul űzhesse.

A lovas azonban tova vágtatott, nem törődve a csatákkal és sárral, mely feje körül fölfreccsent, nem az éj sötétjével, sem azon lehetőséggel, hogy útközben valamely kétségbeesett akasztófavirággal találkozhat. Minden fordulónál és kanyarulatnál, még ott is, hol az egyenes úttól való kiharapás legkevésbé volt várható s csak akkor volt felismerhető, mikor a lovas a helyre ért, biztos kézzel vezette a kantárt és az ut közepén maradt, így rohant tova, hol föl-föl emelkedve a kengyelben, hol majdnem a ló nyakáig lehajolva s nehéz ostorát egy őrült dühével suhogtatva feje fölött.

Van idő, mikor az elemek szokatlan dúlása közben, azok, kik vakmerő vállalatokra elkalandoznak, vagy nagy, - akár jó akár rossz eszmék által hányatva, bizonyos titkos rokonszenvet éreznek a tomboló természettel s hasonlóképen féket eresztenek maguknak. Menydörgés, villám és vihar alatt már sok borzasztó tett ment végbe, és máskor önuralmú emberek ilyenkor szabad folyást engednek szenvedélyeiknek, melyeket azontúl ellenőrizni nem voltak képesek. A düh s kétség rémangyalai már igyekeztek vetélkedni azokkal, melyek a forgószél szárnyain járnak, s a viharokat intézik és az ember - eszét vesztve a sivító szélben és sistergő vizek között azon időre oly könyörtelenné Ion, mint magok az elemek.

Utasunkat akár gondolatok üldözték, melyeket az éj borzalma fölhevített, s forrongásba hozott, akár csak valamely nyomós indok ösztökélte előre, hogy célját mielőbb elérje - tova illant, inkább hajszolt rémalakhoz, mint emberhez hasonlón. Gyorsaságát nem is mérsékelte, míg egy keresztúthoz érve, melynek egyike kerülőn a Májusfához visszavezetett, egy eléje érkező járműbe véletlenül úgy bele nem ütközött, hogy kitérendő - vissza kellett hőköltetnie lovát, mely a rántásra felágaskodott s majd hanyatt bukott.

- Hé - hó! - hangzott egy férfi szava. - Mi baj, ki jár erre?

- Jó barát! - volt az utas válasza.

- Jó barát! - ismétli a hang.

- Miféle jó barát lehet az, ki így vágtat, ki az úristennek a ló képében adottajándékával így visszaél, s nemcsak a maga nyakát veszélyezteti - amiért nem volna nagy kár, hanem más becsületes emberekét is.

- Úgy látom lámpátok van - szólt az utas lováról leszállva, - adszi csak egy pillanatra. Azt hiszem, a rudatok vagy a kerék megsebezte paripámat!

- Megsebeztem? - kiált a másik, - ha meg nem öltem, nem önön múlt. Ki az ördög látott valakit így nyargalászni a király töltött útján - mi?

- Hoci a világot! - felelte az utas, kirántva azt a másik kezéből, - s ne bizgasson henye kérdéseivel oly embert, ki nincs fecsegő kedvében.

- Ha ön előbb mondja, hogy nincs fecsegő kedvében, tán nekem se lett volna kedvem, a világgal szolgálni - szólt a hang. - Miután azonban a szegény állat van megsebezve, nem pedig ön, egyiküket szívesen fogadja a lámpásom - hanem ez az egyik mindenesetre nem az a fenekedő kedvű ember?

Az utas nem felelt, hanem a lámpát közel tartva szuszogó és párolgó állatához, megvizsgálta egész testében s minden tagjában külön. Ezalatt az a másik figyelemmel kisérve amannak műveleteit, kényelmesen ülve maradt járművében, mely olyan kocsiforma valami volt, ellátva egy nagy csomó szerszámnak való kassal.

A néző gömbölyű, piros képű, tagbaszakadt, jókora tokával bíró „yeoman“, kinek hangja a jó élettől, jó alvástól, jó kedvtől és jó egészségtől egészen rekedt volt. Életének virágát már csak hátrafordulva nézhette, hanem a vén apó - az idő nem mindig mostoha, s bár gyermekei egyikénél sem késik sokáig, némelyikét - ki jól tudott vele bánni - csak könnyeden érinti. Megvéníti ugyan azokat is öreg emberekké s agg nőkké, hanem meghagyja nekik szívük és eszük üdeségét s épségét.

Ez emberek ősz haja csak az öreg apó áldó kezének nyoma s minden redőjük csupán egy emlékjegy jól töltött életük csöndes naptárában.

Ilyen ember volt az, kivel utasunk oly véletlenül találkozott, egy nyers, egészséges, kedélyes, viruló öreg, békében magával s láthatólag hajlandó arra is, hogy mindenkivel békén maradjon. Noha be volt pólyázva különféle kabátokba és zsebkendőkbe - melyek egyike feje búbjától tokájáig leért, ott csomóra fojtva, derelyekalapját s nyírott parókáját a szél ellen óvta - pocakos és kedélyes alakját mégis föl lehetett ismerni. Még az arcán látható sáros ujj-nyomok is csak emelték az ő fura, rigolyás kifejezését, melyen át természetes derültsége zavartalan fénnyel csillogott.

- Nem esett baja - szól végre az utas, fejét s a lámpát egyszerre fölemelve.

- Kifundálta valahára? - válaszolt az öreg ember. - Az én szemem már több világot látott, mint az öné, hanem azért még sem cserélnék az úrral.

- Mit jelentsen ez?

- Ez csak azt jelenti, hogy öt perc előtt is megmondhatója lettem volna annak, hogy nem esett baja. Ide a lámpával. Aztán lassabban a testtel, ha tovább nyargalunk. Jóccakát.

Ahogy a lámpát átnyújtotta, az utas annak fényét természetesen az öreg képére emelte. Szemük egy pillanatra találkozott. Az utas erre hirtelen elejtette a lámpát s lábával eltaposta.

- Sohse látott az úr lakatost, hogy úgy megförmed, mintha kísértetre akadt volna? - kiált az öreg a kocsiban - vagy - tette hozzá gyorsan, kezével a kosárba nyúlva s onnan egy kalapácsot húzva ki - „kicsinált terv volt ez, hogy engem kirabolj? Ismerem én barátocskám ez utakat. Ha erre járok, egy pár shillingen kívül több pénzt nem hordok magammal - az egész egy koronást sem ér. Azért, hogy mindketten megkíméljük a fáradságot, tisztán kimondom, hogy nálam egyéb kereskedni való nincs ezen koromhoz képest meglehetőcske. karon kívül, no meg ez a kalapács, mellyel réges-régi ismertségemnél fogva nem éppen ügyetlenül tudok elbánni. Ha az úr ilyen játékra fanyalodnék, megígérhetem, hogy az nem éppen kedve szerint fog végbe menni.

E szavak után védelmi állapotba helyezkedett.

- Nem vagyok én olyan ember, milyennek ön vél, Gabriel Varden - felelt a másik.

- Akkor hát mi és ki legyen? - mondta a lakatos. - Úgy látom ismeri nevemet. Hadd tudom meg az úrét is.

- Nem az ön bizalmas közlésének köszönhetem tudásomat, hanem a szekéren levő felírásnak, mely az egész városnak közhírré teszi -, válaszol az utas.

- Akkor hát erre nézve jobban szolgál szeme, mint lovára - mond Varden, szekeréről hirtelen leugorva. Ki maga? Hadd lám az ábrázatát.

Míg a lakatos leszállóit, az utas nyergébe visszaült s onnan szállt szembe az öreggel, ki a rövidre fogott kantár alatt tüszkölő lónak minden mozdulatát követve, oldala mellől nem tágított.

- Azt mondom, hogy mutassa meg képét!

- Félre innen!

- Ne bolondozzék az úr - mond a lakatos, - s ne mondja holnap a korcsmában, hogy Gabriel Vardent egy durva hang és egy sötét éjszaka megijesztett. Állj! - hadd látom a képét!

Belátva, hogy további ellenállás csak harcba keveri egy nem megvetendő ellenféllel, az utas hátra csapta kabátját - lehajolt s merőn a lakatos szeme közé nézett.

Tán sohse nézett szemtől szembe két ember, ki egymással oly kirívó ellentétben állott volna. A lakatos vörös arca annyira elütött a másiktól, s annyira emelte a lovasnak rendkívüli halványságát, hogy az hasonló volt egy vérnélküli szellemalakhoz, míg a veríték, mely a sebes lovaglás folytán rajta kiütött - nehéz és sötét csöppekben gyöngyözött alá bőven, miként ha halálos tusának volna harmatja. Az öreg lakatos úgy mosolygott, mintha e keveset Ígérő idegen szeme vagy ajka körül egy titkos csintalan vonást hitt volna fölfedezhetni, mely neki e csalfa álöltözetben valamely közelálló személyt árulna el, kinek most ő tréfáját el fogja rontani. A másiknak kifejezése sötét és vad volt, de révedező is, mint oly emberé, kire rájár a rúd. Összeszorított állkapcsai, felpittyedt ajkai s még inkább kezének bizonyos titkos mozdulata keblébe egy végelhatározást látszottak jelezni, mely távol állott alakoskodástól s távol a gyerektréfától.

Darabig némán néztek egymásra.

- Hm! - kezdi a lakatos, miután vonásait kifürkészte volna. - Nem ismerem önt!

- S nem is óhajtja? - felel a másik, újra beburkolózva.

- Nem én! - felel a lakatos. - Nyíltan szólva, egész magatartása nem ajánlólevél.

- Nem is akarom, hogy az legyen - szól az utas, - jobb szeretem, ha kerülnek.

- Ha úgy van - felelt a lakatos az ő darabos modorával, - ez a kívánsága teljesülni fog.

- Akarom is s pedig minden áron - válaszolt az utas. - S hogy azt bebizonyítsam, vegye ön gondoltara, hogy sohse volt oly életveszélyben, mint e néhány perc alatt. Ha öt percnyire fog állni utolsó szusszanásától, nem lesz közelebb a halálhoz, mint ez éjjel volt.

- Csakugyan? - szólt a bátor lakatos.

- Csakugyan és pedig erőszakos halálhoz.

- Vajon kinek kezétől?

- Az enyémtől - felelt az utas.

Ezzel megsarkantyúzva paripáját, ellovagolt. Eleinte csak nehezen és lassan ügetett az iszapban, de aztán mind sebesebben, míg patkójának utolsó hangja- is elenyészett a szélben. Nemsokára oly dühösen száguldott, mint azelőtt, mikor a lakatossal találkozott.

Gabriel Varden az útfélen állva maradt, kezében a törött lámpással, és néma ámulással hallgatózott, míg a szél zúgásán s a szapora esőn kívül egyéb hang nem ütötte meg fülét. Akkor aztán ébresztőül egypárszor mellbe bökte magát, és a bámulás következő kiáltásban tört ki.

- Ki az isten csodája lehet ez ember? Bolond-e, zsivány-e, rabló-e? Ha olyan gyorsan nem old kereket, megláttuk volna, ki forog nagyobb veszélyben: én-e vagy ő. Sohse voltam közelebb a halálhoz, mint ez éjjel! Azt hiszem, még vagy húsz évig sem leszek hozzá közelebb s akkor is megelégszem, ha ennyire leszünk egymástól. Uram teremtőm! Így hencegni egy erős emberrel. Ej, ej!

Gabriel visszaült helyére, s aztán hosszasan elnézett az úton, melyen az utas jött volt, mialatt magában félhalkan dörmögi:

- A Májusfa! - két mértföldnyire a Májusfától. - Egy napi fáradságos, lakatokon és csöngettyűkön végbe vitt munka után - csak azért tettem e kerülőt ezen a Nyúlösvényen, hogy a Májusfa mellett ne haladjak el és Mártának adott szavamat meg ne szegjem. Ez aztán az elhatározás! Veszélyes volna, világ nélkül Londonig menni, pedig a fele útján álló házig is jó ötödfél mérföldnyire vagyok. S éppen ezen a közön van a veszélyes hely, hol a lámpa elkél. Két mértföld a Májusfáig! Azt mondám Mártanak, hogy nem akarok betérni; azt Ígértem, hogy nem is fogok - s nem is tettem ám. Ez aztán az elhatározás!

Gabriel Varden utóbbi szavait többször ismételte, mintha kártalanítani akarná magát azon kis elhatározottságért, melyet mutatni fog az által, hogy a tanúsított nagyobb elhatározottsággal nagyra van, s aztán csöndesen megfordult, föltévén magában, hogy a Májusfában világot fog kérni, világot, de egyéb semmit.

Hanem mikor a Májusfához ért és Joe - ismert hangjára lovánál termett, s az utána nyitva hagyott ajtón át felséges látomás tárult feléje, meleget és világot árasztó, - mikor a tűznek az ivó kopott piros függönyén átvöröslő lángja, mintegy kiegészítő részül, magával hozza hangok kedélyes moraját, a párolgó grognak és a ritka dohánynak fűszeres illatát, melyek erejét a kellemes láng úgyszólván még fokozta, - mikor a függönyök mögött suhanó árnyak azt mutatták, hogy a benn levők kényelmes ültökből fölkeltek, a becsületes lakatosnak abban a becsali sarokban (milyen jól ismerte ő azt a zugot!) helyet adandók s egyszerre egy széles lángnyelv fellobbant, hogy jelességét bizonyítsa a pattogó fának, melyből méltó üdvözletül ragyogó szikraeső kerengett föl éppen most a kéményen, - midőn feléje, az ingert fokozandó, a távol konyhából hívogató sercegés, tálak s tányérok zeneszerű csörömpölése és oly fűszeres szag lopózott,- mely még a búgó szelet is illatával el-árasztotta, - ekkor Gabriel szilárd elhatározását gyorsan eltűnni érezte. Iparkodott közönyösen nézni a csapszékre, ámde vonásai epedőkké szelídültek. Elfordította fejét, és a sötét, hideg táj komoran látszott ránézni s úgy tetszék neki, mintha parancsolná, hogy keressen menhelyet a fogadó vendégszerető karjaiban.

- Akinek lelke van Joe - szólt a lakatos, - sajnálja még barmát is. Rövid időre beszállok.

S milyen természetes volt most beszállnia. S mily természete lett volna józan ember szemében sáros utakon hurcoltatva, kitenni magát annak, hogy a szél durván pofozgassa s az eső verje, mikor itt tiszta palló várja, fehér ropogó poronddal behintett, lesöpört tűzhely, lobogó tűz, fehér abrosszal terített asztal, ragyogó cinkupák, s egy pompás esteli egyéb csábitó készületei - mikor itt mindez megvolt s azonfelül víg társaság is és minden, minden csak arra várt - hogy ő élvezhesse.

3.

Ezek voltak a lakatos eszméi, mikor azon kényelmes sarokban ült s lassanként magához kezdett térni egy kellemes kis szembaj után, mely kellemesnek mondható, miután a szemébe fútt szél okozta, ekképpen egészségrendőri s önfenntartási kötelességül róva föl neki, a rossz idő elől menekülést keresni. Ugyanezek a tekintetek vezérlék, midőn egy csekély köhögésnek tágabb tért nyitva, egyúttal kijelenté, mennyire rosszul érzi magát. Hasonló gondolatok foglalkoztatták még teljes egy óráig, mikor az estebéd végeztével, ragyogó, kedélyes arccal ugyanazon meleg sarokban ült, hallgatva a kis Solomon Daisy tücsökciripelését s legkevésbé sem mellékes vagy jelentéktelen részt véve a Májusfa kandallótüze körül folyó társalgásban.

- Csak azt kívánom, hogy becsületes ember legyen - mondta Solomon, különféle találgatások befejezéséül, melyek az idegenre vonatkoztak, mint kiről való adatait Gabriel a társaságéival összehasonlítva, komoly eszmecserére alkalmat adott. „Már én csak azt kívánom, hogy becsületes ember legyen.

- Úgy nézem, valamennyien ezt kívánjuk, mi? - hangzott a lakatos észrevétele.

- Nem én! - mondja Joe.

- Nem? - kiáltott Gabriel.

- Nem ám. A gyáva ostorával rám csapott, mikor lóháton ült, én meg gyalog voltam s én jobb szeretném, ha az sülne ki róla, amit én hiszek.

- S mi lehet az Joe!

- Semmi jó, Varden úr. Semmi jó, akárhogy rázza fejét apám, mégis azt mondom, hogy semmi jó s azt mondanám még százszor is, ha azzal visszahozhatnám, hogy úgy ellazsnakoljam, mint megérdemli.

- Fogd be a szádat kölyök! - szólt John Willet.

- Nem fogom atyám. Ön az oka, hogy azt merte tenni, amit tett. Látta, hogy úgy bánnak velem, mint egy gyerekkel, a szótól is eltiltanak, mint egy bolondot, azért hát nekibátorodott és megjáratott egy filkót, kiről azt gondolta, s joggal gondolhatta, hogy fenékig üres a sótartója. Hanem csalódott, s azt tapasztalni fogja ő is - és fogják önök is rövid idő múlva.

- Tudja-e ez a fickó, mit beszél? - kiáltott John Willet hüledezve.

- Apám - válaszolt Joe - én tudom, mi mondó vagyok, jobban tudom önnél is, mikor önnel beszélek. Azt még elnyelném, mit ön velem tesz, hanem eltűrni mások megvetését, mellyel az ön bánásmódja miatt naponkint találkoznom kell, nem tudom. Nézzen meg korombeli más fiúkat. Nem szabad-e, nem akarnak-e, nincs-e joguk beszélniük? Kell-e némán ülniük, parancsolgatnak-e velük untalan, míg öregnek, ifjúnak csihései lesznek, kit mindenki nevet? Már én egész Chigwellben példabeszéddé váltam s azért azt mondom - és szebb ezt most mondanom, mintha halála után pénzét zsebre raknám, - hogy előbb utóbb el fognak velem minden köteléket tépetni, s ha én arra adom a fejemet, akkor apám ne engem okoljon, hanem magát és senki mást.

John Willet annyira elámult reménydús fiának vakmerőségén és kétségbeesésén, hogy egészen elbódulva, szemét fölötte mulatságos módon a katlanra függesztette, későn kocogó gondolatait hasztalanul igyekezve összeszedni, hogy illő választ kisüssön. Az alig kevésbé meglepett vendégek hasonlóképen nem tudták, mitevők legyenek, míg végre egész sor elsusogott félhalk részvétnyilatkozat és diribdarab tanács után, hazafelé készülődtek, érezni kezdte a jóféle szeszes italok hatását a felső emeletben.

Csak a becsületes lakatos intézte a jó tanács néhány összefüggő s érthető szavát mindkét félhez. Egyrészt John Willetet sürgette, venné eszébe, hogy Joe már a férfikorhoz közeledve, nem való őt úgy kordában tartani, másrészt Joe-t biztatta, hogy apja szeszélyeit békén viselje s inkább mérsékelt viselettel törekedjék annak élét venni, mint időn kívüli lázadással. Ez a jó tanács oly fogadtatásban részesült, mint efféle jó tanács rendesen szokott. John Willetre körülbelül oly benyomást tett, mint a házán lógó cégérre, míg Joe, ki a lehetőleg legjobban fogadta, magát sokkal lekötelezettebbnek állitá, mint azt szavakkal kifejezni képes, hanem mindamellett udvariasan megértette, hogy szándéka ezentúl is a maga útján járni s meg nem zavartatni magát senkitől.

- Ön mindig jó barátom volt, Varden úr - szólt, mikor a pitvaron kívül álltak s a lakatos indulóban volt, - tudom is, hogy jó szívvel van irántam, hanem csakhamar itt lesz az ideje, hogy a Májusfától megváljak.

- Guruló kövek nem mohosodnak meg - válaszolt Gabriel.

- És mértföldkövek sem igen - tette hozzá Joe, - itt nem igen vagyok egyéb mértföldkőnél s nem is látok több világot.

- Hát mit akarsz tenni Joe? - folytatta a lakatos, állát elgondoltan cirógatva. - Mivé lehetnél, gondold meg, hova mehetnél?

- A szerencsére kell magamat bíznom, Varden úr!

- Rossz dolog az benne bízni. Nem szeretem. Ha lányommal a jövendőbelijéről beszélgetünk, mindig mondom neki, hogy ne bízzék a véletlenben, hanem győződjék meg előbb, vajon jó és derék ura lesz-e, akkor aztán a véletlen nem sokat fog neki árthatni. Mit tipegsz topogsz itten Joe? Remélem, nincs valami baj a szerszámban?

- Nincs, nincs - szólt Joe, noha mégis úgy találta, hogy a csattokon és szíjakon sok igazítani való volt. - Dolly kisasszony egészséges?

- Köszönöm, egészséges. Egészséges, szép és jó gyerek!

- Ó, ő mindig az volt!

- Az hál’ isten, az…

- Remélem - szólt Joe némi hímelés után, „ön nem fogja azt a dolgot - hogy t. i. engem megvertek, mint egy gyereket, akit belőlem oly szívesen csinálnának - előbb elmondani, míg azzal az emberrel újra nem találkoztam és le nem számoltam. Akkor majd csinosabb történet lesz.

- Kinek mondanám el? - válaszolt Gabriel. - Itten úgyis tudják, egyebütt meg nem botlom senkibe, akit érdekelne!

- Igaz - mondja az ifjú legény egyet sóhajtva. - Elfelejtettem. Igaz biz az!

Arcát, mely kétségkívül a fönt említett csatolás és szíjazás közben kifejtett erőlködéstől igen vörös volt, azután fölemelte s a gyeplőt az öreg kezébe adva, ki ezalatt rendes helyére ült, még egyet sóhajtott s jó éjt kívánt.

- Jó’jszakát! - kiáltott Gabriel. - Gondold meg jobban, miről beszéltünk és ne hamarkodd el, jó gyerek. Sorsod érdekel s nem szeretném, ha elzüllenél. Jó’jszakát!

A barátságos istenhozzádot hasonló szívélyességgel viszonozva, Joe Willet hallgatózott, míg a kerék zörgése elhangzott s aztán fejét busán megcsóválva, a házba visszament.

Gabriel Varden folytatta útját London felé és sok mindenféléről gondolkozott, hanem leginkább azon lángoló kifejezésekről, melyekben kalandját előadja, hogy Mrs. Varden előtt látogatását a Májusfában megfelelően kimentse, miután az kettőjük közt létrejött bizonyos ünnepélyes egyességnek megszegése volt. A gondolkozás egyébiránt nemcsak gondolatokat szül, hanem esetleg álmosságot is, s minél mélyebben gondolkozott a lakatos, annál álmosabb lett.

Lehet az ember nagyon józan - vagy legalább szilárdan állhat azon semleges téren, mely a tökéletes józanság s egy gyönge pity okosság végei közt elterül - s mégis erős hajlamot érezhet magában, jelen körülményeket másokkal zavarni össze, melyek azokkal semmifajta összefüggésben nem állnak. Szóval, hajlandó lehet összevegyíteni minden - személyre, tárgyakra, időre és helyekre való tekinteteket, és összefüggetlen gondolatait bizonyos szellemi kaleidoszkóppá hányni egybe, melyből éppoly váratlan, amily múlandó összetételek származnak. Ez történt Gabriel Vardennel is, midőn szunyókálva, az utat jól ismerő lovát magára hagyva, otthonjához öntudatlanul közeledett. Csak egyszer rezzent föl, mikor lova, míg a sorompót felvonták, megállt, s akkor jókedvűen jó éjt! kiáltott az őrnek.

Ez alkalommal oly álomból ébredt, melynek az volt a foglalatja, hogy ő a Nagy-Mogul házában egy lakatot zárt fel s emitten is, összetévesztő az őrt húsz év óta sírban fekvő napával. Nem meglepő tehát, hogy csakhamar álmába visszaesett s hagyta magát döcögve tova vonszoltatni, anélkül, hogy haladásairól tudomással bírt volna.

Már közelébe ért a nagy városnak, mely előtte komor árnyékként nyújtózott el a földön, a lomha levegőt szomorú, borús világossággal vörhenyítve, visszfényéül az utak és boltok útvesztőjének, hol serény nép rajzott. Közeledve azonban, ez az udvar mindinkább halványulni kezdett, míg annak indokai lassankint kifejtének. Némileg fölismerhető lett a szegényesen világított utak hosszú sora, egy-egy fényesebb hellyel, hol egy téren vagy piacon, vagy valamely nagy épület körül több lámpa volt összehozva; aztán a piacokat is meg lehete különböztetni és a lámpák is láthatókká váltak, megannyi apró, sárga világszem gyanánt, melyekről úgy tetszett, mintha egyenként eloltanák, mikor valamely közbejött akadály a szemnek elrejtette. Később hangok is hallatszottak - harangkongás, kutyák távoli ugatása, az utcai élet zsongása, aztán a körrajzok is élesedtek: roppant a légbe fellövellő tornyok és egyenetlen, kürtőkkel terhelt födelek tömege.

Végül minden egy nagy dagályba olvad össze, az alakok számosabban és élesebb körvonalokban tűnnek föl, és London, a sötétben saját - s nem az ég világában láthatón - itt áll előttünk.

A lakatos azonban mit sem tudott a város közellétéről, hanem félálomban, félimitten hömpölygött tova, midőn egyszerre egy szomszédjában felhangzó kiáltás fölriasztotta.

Egy-két percig úgy nézett körül, mint olyan ember, kit álmában idegen földre szállítottak, hanem csakhamar ismerős tárgyakat látva köröskörül, lustán megdörgölte szemét s újból visszahanyatlott volna, ha az a felkiáltás nem ismételtetik - de nem egyszer, sem kétszer, sem háromszor, hanem sokszor és mindig - ha lehetséges - növekvő hevességgel. Ez egészen felébresztette Gabrielt, ki bátor és egykönnyen meg nem rettenthető ember lévén, egyenesen azon helynek tartott, erős, kis lovát lóhalálban kergetve.

A dolognak valóban elég komoly színe volt, mivel azon helyre érve, honnan a kiáltások hallatszottak, egy a járdán látszólag élettelenül elterülő embert födözött fel s rajta egy másikat, ki kezében szövétneket tartott, melyet vad türelmetlenséggel lobogtatva, megkettőzte azon segélykiáltásokat, melyek a lakatost odacsalták.

- Mi dolog ez? - szólt az öreg leszállva. - Mi ez… hogyan… Barnaby?

A fáklyatartó hosszú, bomlott haját kirázva szeméből, gyorsan feléje fordította fejét s oly tekintetet szögezett rá, mely történetét azonnal elmondta.

- Te ismersz Barnaby? - szólt Varden.

Bólintott - nem egyszer, sem kétszer, hanem vagy hússzor, s ezt oly fantasztikus túlzással tette, hogy feje egy óra hosszat úgy járt volna, ha a lakatos ujját föl nem tartja s komoly tekintetével el nem csitítja. Aztán kérdőleg nézett a tetemre.

- Vér van rajta - mond Barnaby borzadva, - az beteggé tesz.

- Hogy került ide? - kérdezte Varden.

- Tőr, tőr, tőr! - ismételte vadul, míg kezével a kardszúrást utánozta.

- Ki van rabolva? - mondja a lakatos.

Barnaby kezénél fogta, s igent intett, aztán városirányt mutatott.

- Vagy úgy? - mondja az öreg, s míg a hulla fölé hajolt, beszédközben hátra nézett Barnaby halvány arcába, melyen valami eszelős kifejezés villant fel.

- A rabló arra futott, mi? Jól van, jól, arra most nincs gondunk. Erre tartsd a fáklyát - valamivel távolabb - így la. Most maradj veszteg, hadd lám tulajdonképpen mi a baja?

E szavakkal elkezdte az elterülő férfit közelebbről vizsgálni, míg Barnaby, ki fáklyáját a kapott parancs szerint tartotta, némán nézte, lekötve a kíváncsiság vagy részvét által, de mindamellett visszataszítva egy hatalmas és titkos borzadálytól, mely minden idegében rángatózott.

Amint e percben ott állott, félig hátra tántorodva, félig előrehajoltan, arcára s alakjára a szövétnek élénk világot vetett. Oly tisztán volt látható, mintha fényes nappal volna. Körülbelül 23 éves volt, s noha szikár, magas és jól megtermett. Vörös haja, melyből jó része jutott, amint rendetlenül arcába s vállára hullott, téveteg tekintetének valami földöntúli kifejezést kölcsönzött. Ehhez járult még arcának halványsága s nagy kidülledt szemének üveges fénye. Noha egész lénye megdöbbentő benyomást tett, vonásaiban jóság feküdt, és sápatag, ijesztő külsejének inkább valami panaszos kifejezése volt. De a lélek hiánya élőnél sokkal borzasztóbban hat, mint halottnál, s e szerencsétlen lény annak legszebb adományait nélkülöző.

Zöld ruháját látszólag saját kezűleg - mert igen esetlenül - cifrázta fel imitt-amott cicomás paszománttal, legpompásabban ott, hol a kelme legernyedtebb s piszkosabb, és legszegényesben, hol az még jó volt. Csuklóján egy pár leffegő kézelő lötyögött le, míg nyaka majdnem puszta volt. Kalapját egy csomó pávatollal piperézte föl, melyek azonban le voltak fosztva és törve, és hanyagon lógtak hátára. Oldalán egy régi tőrnek acélmarkolatját viselte, de hüvely és penge nélkül. Öltözetének e részét meg néhány színes szalagvég egy csomó nyomorú üveggyönggyel egészítette ki. A tarka-barka rongyoknak - melyek ruházatát képezék, zűrzavaros összeállítása, eszement állapotáról nem kevésbé tanúskodott, mint kapkodó és nyugtalan modora. Ez a groteszk ellentét még emelte s kirívóbbá tette arcának vadságát.

- Barnaby - mondja a lakatos, gyors de gondos vizsgálat után, - ez az ember nem halott, hanem oldalában kapott sebet és elalélt!

- Ismerem, ismerem! - kiáltott Barnaby, kezét csattogtatva.

- Ismered? - kérdi a lakatos.

- Csitt! - mondta Barnaby, ujját ajkára téve. - Ma leánykérőbe ment. Veszítsek inkább egy könnyű guineát, mint hogy megint el ne mehessen, mert ha úgy kellene lenni, bizonyos szemek elfátyolosodnának, melyek pedig most ragyognak, mint - lám, ha én szemről beszélek, akkor kibuknak a csillagok. Kinek a szemei azok? Ha az angyalok szemei, mért néznek le békével, mikor derék embereket megsebeznek, s mért pislognak és ragyognak csak éjen te?

- Segítse isten ezt az eszelős fickót - dünnyögi a lakatos zavarral, - csakugyan ismerné ezt az urat? Anyja közel lakik, s okosabb volna, ha utána látnék, vajon tudja-e kilétét. Jó Barnaby, segítsük föl a szekérre, azután haza megyünk együtt.

- Nem nyúlhatok hozzá - kiáltotta az eszelős, hátratámolyogva s elborzadva, mintha láz törné. - Ő véres!

- Tudom, hogy ez a természetében fekszik - dörmögi a lakatos, - kegyetlenség tőle azt kívánnom, hanem ide segítség kell. Barnaby, édes Barnaby, jó Barnaby, ha ismered ez urat, az ő élete kedvéért, azokért, kik szeretik, segíts nekem, hadd emeljem föl és tegyem a szekérre!

- Takarja be hát - födje be - hogy ne lássam - ne szagoljam - azt a szót ne halljam. Ne mondja ki azt a szót - ne mondja ki.

- Nem, nem mondom. Úgy, lám most be van takarva. Csak lassan. Jól van, jól van!

A szekérre föltenni nem volt bajos, mert Barnaby erős és fürge volt, hanem e foglalatosság egész ideje alatt tetőtől talpig borzongott, s szemmel láthatólag annyira szörnyülködött, hogy a lakatos alig bírta nézni.

Ennek végeztével Varden betakarta a sebesültet nagy felöltőjébe, melyet válláról levett, s aztán gyorsan tova haladtak. Barnaby útközben vígan számlálgatva ujjain a csillagokat, Varden pedig lelkének fenekén szerencsét kívánt magának, hogy oly kalandja került, mely élte párját a Májusfára nézve el fogja hallgattatni, ha ugyan asszonyszemélyben irgalom és könyörület lakozik.

4.

Clerkenwell tiszteletreméltó külvárosának - mert az a hely egyszer külváros volt - azon részében, mely a Charter House-hoz legközelebb fekszik, s azon hűvös, árnyékos utcák egyikében, minők a fővárosnak még ilyen ódon vidékein elvétve, szórványosan találhatók - hol minden lakház csöndesen tengődik, mint egy öreg polgár, ki üzletétől visszavonult és testi gyöngéivel addig szundikál, míg idő folytán összeroskad és egy fennhéjázó, fiatal örökös lép helyébe, ki cikornyáival és gipszcicomáival és az újkor mindenféle hívságával hivalkodik - mondom, ily negyedben és ily utcában fekszik ezen fejezet színhelye.

Történetünk idejében, noha azóta csak 66 év múlt el, a mai Londonnak egy jó része még nem létezett. Még a legvadabb tervelők agyában sem álltak hosszú utcaszerek Highgate és Whitechapel közt, sem palotatömbök a poshatag lapályokon, sem kis városok az üres mezőkön. Noha e városrész akkor is utcákra osztva és oly népes volt, mint mai napság, egészen más tekintettel bírt. Sok háznak volt kertje s a járdákat fák szegélyezték, oly üde illatot árasztva szerteszét, melyet ma hiába keresnénk. Közel voltak a mezők, melyeken a kacskaringós New River folydogált el, s hol nyáron vígan ülték mega szénakaszálást. A természet Clerkenwellből nem volt annyira kiszorítva, mint ma, nem is oly bajosan hozzáférhető, s noha élénk kereskedéssel bírt és tucatszámra dolgoztak ottan szorgalmas ötvösök, tisztább hely volt, több majorsággal közelében, mint sok Londoni mai napság hihetné. Nem hiányoztak szerelmesek számára közeli séták sem, melyek már szennyes udvarokká változtak - jóval előbb, mintsem a mai kor szerelmesei megszülettek, vagy - mint mondani szokás - mielőtt még valaki rájuk gondolt volna.

Ezen utcák egyikében, mely a legtisztábbak közé tartozott, az út árnyékoldalán - mert jó gazdasszonyok tudják, hogy a napfény az ő kedves bútorzatuknak ártalmas, s azért inkább az árnyékot választják, mint a ragyogó világot - állt azon ház, mellyel most dolgunk lesz. Szerény épület, nem túlságosan új divatú, sem nagyon szűk, sem nagyon tágas, sem nagyon magas; nem nagyon vakmerő, nagy bámész ablakokkal, hanem olyan félénk, tiszta házikó, kúpos tetőzettel, mely a legfelső, négy kis fiókból álló ablak fölött égbe szökellt, mint egy derelye-kalap valamely öreg, félszemű úr fején. Nem téglából vagy faragott kőből épült, hanem fából és habarcsból. Nem is tervezték a szabályosságra való unalmas s fárasztó tekintettel, miután egyik ablak sem kívánta meg a másikat, s önmagán kívül más iránt a legkisebb figyelemmel sem látszott viseltetni.

A bolt - mert bolttal is bírt - ugyan földszinten volt, hol a boltok rendesen lenni szoktak, hanem ezenkívül, minden hasonlatosság ezen bolt és más boltok közt, megszűnt és nem létezett. A ki-, s bejárók nem hosszú lépcsősorokon másztak fel, sőt a járda színvonalán sem léphettek be valami kényelmesen, hanem kénytelenek voltak három meredek lépcsőn leszállni, mint egypincébe. Pallója kő és tégla, mint akármely más pincének pallója, hanem üveges és rámás ablak helyett két nagy, fekete faspaletta volt a föld színétől mellmagasságban, melyeket nappal ki kellett nyitni, s az aztán ép annyi hideget bocsátott be, mint világot, sőt hébe-korba többet is.

E bolt mögött egy faburkolatú társalgó-szoba, mely részben egy kövezett udvarra szolgált, azontúl pedig egy kis, néhány lábnyira emeltebben fekvő lankás kertre. Akármely idegen azt hitte volna, hogy ez a fatáblás szoba, a közlekedést közvetítő ajtón kívül, melyen belépett, el van vágva és elzárva az egész világtól. S valóban tapasztalták is, hogy a legtöbb idegen első beléptekor nagyon elgondoltnak látszott, mintha elméjében azt fontolná és latolná, vajon hozzáférhetők-e a felső szobák más úton, mint csupán a ház falához kívülről támasztott lajtorják segélyével. Persze ők azt nem sejthették, hogy azon két fölötte igénytelen s jelentéktelen ajtó, melyet a világ legélesebb elméjű mechanikusa szükségképp két szekrény ajtajának alajtott volna, miután rajtuk a pártázat vagy küszöb legkisebb nyoma sem volt észlelhető, e szobából két csigalépcsőhöz vezetett, melyek egyike föl-, másika lefelé leszolgált. Ezek voltak a társalgónak összekötő útjai a ház egyéb részeivel.

E furcsaságai mellett sem volt takarosabb, jobb karban tartott s rendesebb ház sem Clerkenwellben - sem Londonban - de még egész Angliában sem. Sehol sem volt tisztább ablakfiók, fehérebb palló, ragyogóbb kandalló, csillogóbb mahagóni bútorzat. Általában véve az egész utca hosszat összevéve sem súroltak, takarítottak, tisztogattak és mázoltak annyit, mint itten. E pompás állapot azonban nem volt költség, bajmolódás és nagy hangvesztegetés nélkül elérhető, mit a szomszédok gyakran megészlelhettek, midőn a háziasszony a munkát nemcsak felügyelő - hanem tettleges részvéttel is kísérte ama bizonyos takarító napokon, melyek rendesen hétfő reggeltől szombat estig tartottak - beletudva e két napot is.

Ezen lakásának ajtófélfájához támaszkodva, állt a lakatos, a sebesültnek feltalálását követő nap kora reggelén, s búsan nézett föl azon fából faragott nagy kulcsra, mely az aranyat ábrázolandó - élénk sárgára föstve, a ház homlokáról lelógott és szomorú csikorgással kalimpált a levegőben, mintha sajnálná, hogy semmi felzárni valója sincsen. Néha hátra nézett a boltba, mely üzletének számos jelvényétől oly sötét és piszkos volt, s oly fekete füstjétől egy kis kohónak, hol az inas dolgozott, hogy az efféle vizsgálatokhoz nem szokott szem alig tudott volna egyebet megkülönböztetni, mint különböző otromba szerszámokat, nagy köteg rozsdás kulcsokat, vasdarabokat, félig kész lakatokat s több effajta tárgyat, melyek a falakat díszítették vagy a mestergerendáról lelógtak.

Miután Gabriel a kulcsot soká s türelmesen megbámulta, hátra is több ízben tekintgetett volna, kilépett az utcára és lopva felpislogott az emelet ablakaira. Egyikét véletlenül e percben tárták ki, s egy dévaj arc kandikált ki onnan, a legkedvesebb bogárszemű arc, mely valaha lakatosra nézett, egy csókolni való, kacagó leánykának arca, gödröcskés, üde és egészséges, a jókedv és virágzó szépség megszemélyesítése.

- Csitt! - susogta, mélyen kihajolva s csintalanul az ablakra mutatva. - Anya még alszik!

- Még alszik? - válaszolt a lakatos ugyanazon hangon. - Te úgy beszélsz, mintha ő egész éjjel aludt volna, holott alig félórája fekszik.

- Hál’ isten! Az álom mindenesetre áldás? - Az utóbbi szavakat magába dörmögte.

- Milyen csúnya volt az magától, minket kora reggelig ébren tartani s meg nem üzenni hol van - szólt a lányka.

- Dolly, Dolly - felelt a lakatos fejét rázva. „Tőled meg milyen csúnya volt, mindjárt ágyba szökni! Gyere le reggelizni, te-te bolondos, hanem csínján, hogy anyádat föl ne költsd. Bizonyosan fáradt - magam is az vagyok.

Ez utóbbi szavakat maga elé morogta, lányának bólintását mosolyogva viszonozta, s éppen a műhelybe akart lépni, midőn inasának itatóspapír süvege ötlött szemébe, mely - a felfödözést kikerülendő - a földre lapulva az ablaktól előbbi helyére osont, hol aztán szörnyű vígan forgatta a kalapácsot.

- Ej-ej Simon, megint hallgatóztunk - szólt Gabriel magában. - Ez rosszul van igy. Mi az isten csodáját hisz a lánytól hallhatni, hogy mindig fülelésen érem, mikor az beszél. Soha másszor. Rossz szokás Simon, alattomos, álnok egy szokás. Hiszen kalapálhatsz, ezt ki nem vered a fejemből, ha sírodig is dolgozol?

Ezt mondván, megcsóválta fejét és belépett a műhelybe, hol ezen észrevételeinek tárgya elé lépett.

- Elég ebből most ennyi is - szólt a lakatos. - Hagyj már föl azzal a megveszekedett kopácsolással. Vár a reggeli!

- Sir! - felelte Simon, ki meglepő udvariassággal tekintett föl s oly különös kis bókot csapott, hogy fejével nyakába mélyedt, - azonnal szolgálatára állok!

- Úgy látszik - dünnyögte Gabriel, - ezt is olyan épületes könyvből vette, mint Az inas galandja vagy Az inas gyönyörűsége vagy Az inas daloskönyve vagy Az inas útmutatója az akasztófához! Most megyen magát felcicomázni - mondhatom, ez ugyan derék egy lakatos.

Nem is hederítve mesterére, ki egy sötét zugból a társalgó-szoba ajtaján át egyre nézte, Sim eldobta papírsüvegét, és két felséges szökéssel, melyek középütt álltak a korcsolya- és menüettlépés közt, ültéből felugrott, egy mosdótálhoz futott a műhely túlsó végére s arcáról és kezéről előbbi munkája nyomait eltávolítva - az egész idő alatt a legnagyobb komolysággal ismételve barázdabillegetését. Ezt elvégezve, valamely titkos zugból egy tükör töredékét hozta elő, melynek segélyével haját rendezte és azon meggyőződésre jutott, hogy egy kis kelés orrának bizonyos helyéről még mindig nem távozott. Piperéje után a tükördarabot egy alacsony padkára tette és a lehető legnagyobb tetszelgéssel vállán át hátra tekintett, hogy lábaiból annyiban gyönyörködhessék, amennyit e kis bútordarab visszatükrözni képes volt.

Sim - mint a lakatos családjában hívták, vagy Tappertit Simon úr - mint magát nevezte és vasár- s ünnepnapokon házon kívül mindenki által hívatni óhajtott, egy ódivatú, nyeszlett képű, sima hajú, hegyes orrú, apró szemű kis fickó volt, öt lábnál valamivel magasabb, de azon szilárd hitet táplálva magában, hogy ő nagyobb a közepesnél és mindenesetre inkább sugár, mint nem. Alakját, mely mindenesetre elég jól volt formálva, noha a cingárok közé sorozható, fölötteképpen szerette csodálni, s combjai, melyek térdig érő nadrágban, a csekélységek közt is párjukat ritkították, oly elragadtatásba szokták hozni, mely már valóságos lelkesültségnek mondható. Szemének bűverejéről is táplált bizonyos homályos, fenségi fogalmakat, melyeket azonban legbizalmasabb barátai sem voltak képesek egészen kipuhatolni. Annyi kétségtelen tény, hogy néha nem habozott azzal is dicsekedni, miszerint a legfennhéjázóbb szépséget is képes lábáról leszedni s megjuhászítani - a szemnek egy igen egyszerű műveletével, melyet ő úgy nevezett, hogy „odavág neki.

Mindamellett meg kell jegyeznünk, hogy sem ezen - sem azon másik tulajdonságáról, mely a legrakoncátlanabb, sőt megbokrosodott állatoknak, az előbbi eljárás szerinti megszelídítésében - állott volna, sohasem nyújtott tökéletes vagy félig is kielégítő bizonyítékot.

Ezen előzményekből bátran vonható azon következtetés, hogy Mr. Tappertit kicsiny testében vágyanagy és magasra törő lélek lakott. Mint némely folyadék - ha terjedelméhez képest kicsiny edénybe szorítják, pezsegve, habozva, fellázad fogsága ellen, akként habzott Tappertit úr szellemi lénye vagy lelke kis testében - e becses edényben - míg végre nagy gőzzel és bugyborékolással utat tört magának és elborít mindent, ami útjába akadt. Ilyenkor azt szokta mondani, hogy fejébe szállott a lelke és a mámornak ez egészen új nemében oly hóbortosságok és bohóságok estek meg rajta, melyeket gyakran csak üggyel-bajjal tudott érdemes mestere előtt eltitkolni.

Egyéb bogarai közt, melyekkel Tappertit Simon folyton lakmározott és jól élt, s melyek, mint Prometheus mája, ha el voltak költve, újra megnőttek, fölemlíthető még azon rendkívüli nagy vélemény, melyet állása felől táplált. A szolgáló nem egyszer hallotta egészen nyíltan kifejezést adni mély sajnálatának, hogy miért nem járhatnak az inasok többé furkókkal, melyekkel mestereiket ellazsnakolhassák, mint erőteljes kifejezése hangzott. Híresztelték róla továbbá, hogy azt mondta, miszerint az inasi testületet Barnwell George kivégzésével megbélyegezték, melyet nem kellett volna gyáván elviselni, hanem vissza kellett volna őt követelni a törvényhozó testtől - eleinte mérsékelten s ha ez nem használ - szükség esetében karhatalommal is, hogy vele úgy bánjanak el, mint azt az inasi testület bölcsességében jónak látná. E gondolatok mindig elmélkedésre ragadták, melyek azon végződtek, hogy mily dicső testületté egyesülhetne az inasi test, ha valamely jeles fő állna élére. Aztán hallgatóságának általános ijedelmére, homályos célzásokat ejtett, bizonyos vakmerő fickókról, kiket ő ismer, s bizonyos Oroszlánszívről, ki - ha a sor rákerülne-megremegtetné a Lordmayort is az ő trónján.

Tappertit kalandos és vállalkozó szellemét ruházatában s külső megjelenésében is kimutatta. Semmi kétség sem forog fenn, hogy látták, midőn vasárnapokon este az utcasarkon lehúzta legfinomabb kézelőit, s hazatérte előtt zsebre rakta. Hasonló bizonyossággal tudta mindenki, hogy nagy ünnepeken egy ajtófélfa barátságos oltalma alatt szokta egyszerű acélcsatjait egy ragyogó álgyémántokkal kirakott másik párral fölcserélni s ugyanott térdeire feltűzni. Ha mindehhez még azt vesszük, hogy a 20 évet éppen megütötte, noha kinézése után idősebbnek látszott, továbbá, hogy semmi kifogást sem tett, ha mestr'am lánykája iránt ápolt hódolata miatt vele kötelezkedtek, sőt, hogy bizonyos lebujbán azon felszólításra, köszöntené föl szívének imádottját, több rendbeli szemcsiptetéssel s hunyorgatással, egy bájos lényt éltetett, kinek keresztneve D-vel kezdődik, - mondom, ha mindezt összevesszük, ép annyit tudunk Sim Tappertitról, ki időközben a lakatost reggelire követé volt, mennyi ismeretségének megkötésére elegendő.

A reggeli laktató volt, mert a közönséges teás edényeken kívül még egy ízes marhasült, egy kiváló nagyságú sódar és - yorkshire-i lepényből rakott néhány toronynak súlya alatt görnyedt az asztal, mely utóbbiak a legcsábítóbb rendben, rétegenként voltak felrakosgatva. Állott továbbá azon egy hatalmas barna agyagkupa, melynek alakja igen hasonlított egy öreg úrhoz - s éppenséggel nem mondható, hogy ez az öreg úr nem a lakatos lett volna, hisz még a kupa kopasz fején látható fehér hab is, mely hihetőleg a legpompásabb, saját főzeti! sörtől eredt, híven megfelelt a mester vendéghajának. Hanem minden saját főzetű sörnél és minden yorkshire-i lepénynél, és a sódarnál és a marhasültnél vagy bárminél, mit étkül és italul föld, levegő vagy víz szolgáltat - jobb volt az, ki mindenek fölött elnökölve - itt ült, a lakatos rózsás képű lánykája, kinek ragyogó szeméhez képest a marhasült csekélység volt és a malátafőzet semmivé törpült.

Az apa tulajdonképen ne csókolja leányát fiatal ember jelenlétében. Ez több a soknál. Van határa annak is, mit ember eltűrhet. Ezt hánytorgatta Sim Tappertit lelkében, míg Gabriel azon rózsás ajkakat megcsókolta, melyek napról napra oly közel voltak Simonhoz - és mégis oly távol. Teljes tartozó tisztelettel viseltetett mestere iránt, mindamellett azt akarta, fúlna meg azon a yorkshire-i lepényen.

- Apám - szólt a lakatos leánya, mikor a csók-üdvözlet után, asztalhoz ültek, - milyen különös dolgot beszél ön a múlt éjjelről?

- Mindaz pedig igaz édesem, oly igaz, mint a szentírás, Doll.

- Az ifjú Chester tehát kirabolva és sebesülten feküdt az utcán, mikor feljöttetek?

- Úgy van, Eduard úr. S mellette Barnaby segélyért rikoltozva. Jó, hogy így történt, amint esett, mert az az út el van hagyva, az idő későre járt, igen hideg volt és szegény Barnaby a félelemtől s ijedtségtől még eszelősebb, mint máskor. Eszerint könnyen történhetett volna, hogy az a szegény fiú ott rövid idő alatt végképp elpusztul!

- Már a gondolata is elrémít! - kiáltott fel a leány borzadállyal. - Hogyan ismertetek rá?

- Hogy ismertem én rá? - válaszolt a lakatos. - Én nem ismertem, honnan ismertem volna? Sokszor hallottam ugyan hírét, de sohse láttam. Én Rudge-néhez vittem, az mindjárt ráismert, mihelyt meglátta!

- De Miss Emma, atyám, ő még elveszti eszét, ha ennek híre, s pedig mint rendesen szokott lenni, nagyítva, fülébe jön!

- Ej, lássa az ember, mit kell az embernek jó indulatjáért eltűrni! - szólt a lakatos. - Miss Emma nagybátyjával álarcosbálon volt Carlisle House-ban, hová, mint a Nyúlsövényen mondák - csak igen kelletlenül ment. Mit volt mit tennie ostoba atyádnak, minthogy Rudge-néval meghányva a dolgot, szintén oda ment akkor, mikor a dolog rendje szerint ágyban kellett volna lennie, barátját, az ajtónállót a dologba beavatta, maga is dominóba bujt és az álarcosok közé elegyedett/

- Ez az ő módja - ilyen ő mindig - szólt Dolly, szép karjával apját átkarolva és egy lelkesült csókot nyomva ajkára.

- Ugyan ugye? - válaszolt Gabriel tettetett zsémbbel, noha láthatólag igen meg volt elégedve azon szereppel, melyet elvállalt, s nem kevésbé az aratott jutalommal.

- Atyád is ezt mondta. De hát akár inde akár unde - elég az ahhoz, ő a tömeg közé vegyült, hol derekasan összevissza taszigálták s lökdösték, s arról biztosítalak, hogy az ismersz engem, az ismerlek ám, és egyéb hasonlóan elnyivákolt ostobaságtól még most is zúg a füle. Mind ez óráig ide-oda futkosna, ha egy mellékszobában egy ifjú hölgyre nem akadt volna, ki a helyiségben uralkodó meleg miatt álarcát levette, s ott magában ült.

- S ez ő volt? - szólt mohón a leányka.

- S ez ő volt - felelt a lakatos, s mihelyt neki a dolgot suttogva, s oly kíméletesen, Dolly s oly ügyességgel, milyennel csak te tudtál volna eljárni, tudtára adom, ő felsikolt és elájul.

- S mit tett ön - mi történt aztán? - kérdezte leánya.

- No hát, az álarcosok körülrajongtak szörnyű zajjal és zsivajjal s biz én örültem, hogy kereket oldhatok - ez az egész - válaszolt a lakatos. - Hogy mi történt aztán mikor hazajöttem, azt kitalálhatod, ha ugyan nem hallottál róla. Ah, ez a szegény szív sohasem örülhet. Add ide Tobyt, édesem.

Ez a Toby pedig azon barna korsó volt, melyről föntebb említést tettünk. A tisztes öregúr homlokát ajkaihoz érintve, a lakatos, ki eddig az étszerek közt pusztítgatott, addig-addig tartotta egyhelyben, s az edényt oly magasra emelte a levegőben, hogy végre Toby feje tetején állott a lakatos orrán, mire aztán nyelvével jóízűen csettenve, a tisztes öreget gyöngéd vonakodással visszahelyezte az asztalra.

Noha Sim Tappertit e társalgásban részt nem vett, miután hozzá senki sem fordult egy szóval sem, mindamellett nem fukarkodott a megdöbbenés oly néma kijelentéseiben, melyek szemjátékának legkedvezőbb kifejezéséhez illettek. Miután azonban a következő szünetet kiválóképpen előnyös alkalmul tekintette, hogy szemének összes tüzével a lakatos leányát ostrom alá vegye (ki persze az egész idő alatt néma ámulással rajta csüggött), egyszerre csak elkezdő arcát úgy torzítgatni és rángatni, s oly rendkívüli, borzasztó és páratlan rángatózási műveleteket vinni végbe vonásaival, hogy Gabrielnak véletlenül rá esve szeme, egészen megütődött.

- Ej, mi az ördög lelte ezt a fiút!? - kiáltotta a lakatos. - Meg akar-e fúlni?

- Ugyan ki? - kérdezte Sim némi lenézéssel.

- Ki? hát te! - felelt a mester. - Mi a ménkű lelt téged, hogy reggelidre ilyen borzasztó képet vágsz?

- A képek ízlés dolgai Sir! - felelt Tappertit némileg leverve - mert látta, hogy a lakatos leánya mosolyog rajta.

- Sim! - felelt Gabriel, szívből kacagva, - ne bolondozzál, jobb szeretnélek úgy látni, mikor nincs havad. Ezek a fiatal legények - folytatta leányához fordulva - mindig ilyen vagy amolyan bolondságot szoktak elkövetni. Az este is csetepaté volt Joe Willet és az apja közt, noha biz én Joe-t valami nagyon nem okolhatnám. Egy szép reggel majd csak eltűnik - elrepül, mint a vadlúd - szerencséjét keresni. - Ej, mi lelt Doll? - Most meg te vágsz képeket. Engem úgyse! ezek a leányok sem okosabbak a fiúknál/

- A teától van! - szólt Dolly, hol fehérre hol pirosra vált képpel, mit kétségkívül az okozott, hogy egy kissé megégette száját, - nagyon forró!

Tappertit farkasszemet nézett egy nagy kenyérrel az asztalon és nagyot fújt maga elé.

- Ez az egész? - felelt a lakatos. - Önts bele több tejet. Úgy van, engem ez a Joe nagyon aggaszt, mert igen derék fiatalember, s az ember annál jobban kedveli, minél többet látja. De meglásd ő útilaput köt talpára. Hisz ezt maga mondta nekem!

- Valóban? - szólt Dolly bágyadt hangon - valóban?

- Még egyre égeti a tea torkodat, édes? - szólt a lakatos.

De mielőtt leánya válaszolhatott volna, oly kellemetlen köhögés fogta el, hogy mire elmúlt, ragyogó szemén a könnyek álltak. A jószívű lakatos éppen a hátát püfölte és több hasonlóan hatályos gyógyszerek alkalmazásával volt elfoglalva, midőn Mrs. Vardentől posta érkezett, tudtára adva mindeneknek, kiket illet, hogy a múlt éj nagy izgalmai és aggalmai után rosszul érzi magát, minélfogva azonnal hozzák fel a kis fekete teáskannát erős kevert teával, meg néhány karéj vajas pirítóst, egy középnagyságú tálat marhasülttel és vékony sódarszeletekkel, meg a protestáns házi imádságoskönyvet kétnyolcadrét kötetben. Mint sok más idős nő, kik hajdanában e földön virágoztak volt, Varden asszony is kedvetlen óráiban fölötte ájtatos volt. Mikor közte s férje közt egyenetlenség uralkodott, a protestáns házi imádságoskönyv mindig nagy becsben állott.

Tapasztalatból tudva, mit jelentsenek e kívánságok, a triumvirátus fölkelt. Dolly a parancsok gyors végrehajtására sietett felügyelni, Gabriel holmi házon kívüli dolog után látott kis csézájában, Sim pedig napi munkája után a műhelybe, hová magával vitte farkasszemeit is, noha a kenyér az asztalon maradt.

A farkasszem csakugyan mind vadabb lett, s mikor kötényét felkötötte volna, óriási szörnyű volt. Miután keresztbe font karral, s a kitelhetőleg legnagyobb lépésekkel egy darabig fel-alá járkált a műhelyben és egy csomó apróságot útjából félrelökött volna, ajkai vonaglani kezdenek. Végre sötét gúny fátyolozta el arcát, s ő keserűen elmosolyogta magát, mi közben a legnagyobb megvetéssel ez egytagú szót ismételte:

- Joe!

- Odavágtam neki, mikor az öreg a fickóról beszélt - szólt magában, - és természetesen ez volt zavarának oka. - Joe!

Gyorsabb s ha lehetséges még nagyobb léptekkel járkálva fel-alá, néha-néha hirtelen megállt, végignézett combjain, egyet rúgott s magában makogta: Joe. Körülbelül negyedóra múlva újra föltette papírsipkáját, s dolgozni igyekezett. Nem. Nem tudott sehogy sem.

- Ma semmit sem dolgozom! - szólt Tappertit, eldobva fövegét. - Köszörülni fogok. Kiköszörülök minden szerszámot. A köszörülés lelkem jelen állapotának meg fog felelni. Joe.

Rrr-rrr! A köszörülő csakhamar mozgásban volt s a sziporkák sűrűén röpültek. Ez illő foglalkozás volt forró szellemének.

Rrr-rrr!

„Ennek valami következménye lesz - szólt Mr. Tappertit, mintegy diadalmasan megakasztva munkáját és ujjával verítékét letörölve. - Következménye lesz. Remélem, nem embervér…

Rrr-rrr!

5.

A napi munka után a lakatos egyedül indult el, a sebesültet meglátogatni s javulásának haladásáról bizonyosságot szerezni. A londoni híd közelében Southwark egyik mellékutcájának bizonyos házában hagyta volt őt. Oda sietett most, ahogy csak bírt, mert lehető korán akart hazajönni, hogy jókor lefeküdhessék.

Az est viharos volt - kevéssel csöndesebb az előbbinél. Még oly erős ember is - minő Gabriel volt, csak nehezen tudott ez utcasarkokon lábán maradni, vagy megküzdeni e rohamos széllel, mely hébe-korba erősebb volt nála, s néhány lépésnyire visszahőköltette vagy minden erőfeszítése dacára is kényszerítette egy házpárkány alatt vagy kapualjban keresni menhelyet, míg a roham elsüvöltött. Itt-ott egy kalap vagy vendéghaj, vagy mindkettő, mintha megőrült volna, keringett, karingott el mellette, s a lehulló téglák vagy palakövek, fal- és vakolatdarabok, kürtőtöredékek, melyek néha nagy robajjal a kövezetre zuhantak, sokkal komolyabb látványt nyújtottak, semhogy a sétának kellemeit növelhették vagy az út ijesztő voltát enyhítették volna.

- Nem bátorságos idő a sétára oly embernek, mint én vagyok, szólt a lakatos, midőn az özvegy ajtaján halkan kopogtatott. „Lelkemre mondom, inkább ülnék az öreg John kandallózugában.

- Ki az? - hangzott egy női hang belülről. A nyert válaszra egy gyors üdvözlő szó hallatszott s az ajtó rögtön kinyílt.

Az asszony negyven év körül volt - talán két-három évvel idősebb - kellemes kinézésű s arca egykor szép lehetett. Sok bú és gond nyomait viselte rajta, hanem régi búét s gondét, és az idő simított annak redőin. Ki csak egy pillantást vetett Barnabyra, kitalálta volna - hogy ez az anyja, annyira hasonlítottak egymáshoz. De hol a férfi arca vad és kifejezéstelen volt, ott a nőén hosszú küzdelem türelmes elszántsága és csöndes megadás látszott.

Ez arcon csak egy dolog volt elidegenítő és megdöbbentő. Ki legvígabban mosolyogva is látta, érezte, hogy az ijedtséget kifejezni, rendkívüli képességgel bír. Ez nem a felszínen ült, nem is bizonyos egyes, meghatározott vonásban. Ha az ember szemét, száját vagy arcának vonásait nézte, nem mondhatta, hogy ha ez vagy amaz másképpen volna, az a képesség sem léteznék. S mégis mindig gyászolt valami ezen a képen - valami föl nem ismerhető, mi azonban mindig rajta ült és el nem illant egy pillanatra sem. Csak egy pillantásnak legelmosódottabb, leghalványabb árnyéka volt ez, melyet nem szülhetett más, mint a legbensőbb, legkifejezhetetlenebb elszörnyedés egy pillanata. De akármily határozatlan és gyönge volt az, mégis sejthette az ember, milyennek kellett azon pillantásnak lenni, s az egész oly benyomást tett, mintha valami álomképben már láttuk volna.

Még bágyadtabban s mintegy híjával az erőnek és jelentőségnek, mit különböző szellemi állapotuk okozott, volt ugyanazon bélyeg a fii! arcán is kinyomva. Ha képben látja valaki, valami legenda fűződik hozzá s álmában kisértette volna azt, ki a vásznon nézte. Ki a Májusfa történetét ismeré s még visszaemlékezhetett arra, mi volt e nő férjének és urának gyilkossága előtt, jól érthette azt. Az ilyen azt is képzelhető, hogyan ment végbe e változás s eszébe juttathatta, hogy a fiú - ki a tett fölfedezésének napján született - keze fején egy anyajegyet hozott magával, mely igen hasonlított egy félig kimosott vérfolthoz.

- Adjon isten szomszédasszonyt, szólt a lakatos, egy régi barát bizalmasságával követvén a nőt egy kis szobába, hol kellemes tűz pattogott.

- Isten hozta! - felelt ő mosolyogva. - Jószíve megint ide vezető. Rég tudom, hogy semmi sem maraszthatja önt itthon, ha barátainak odakünn szívességet kell tennie vagy vigaszukra lennie.

- Csitt, csitt! - felelt a lakatos, kezét dörzsölve és kezét a tűz fölé tartva. - Ezek az asszonyok fecsegés nélkül el nem lehetnek. Hogy van a betegünk, szomszédasszony?

- Most alszik. Reggel felé igen nyugtalan volt s néhány óráig keservesen hánykódott. Hanem láza már elmúlt s az orvos azt mondja, hogy nemsokára jobban lesz. Holnap előtt nem szabad elszállítania

- Volt ma látogatása… hm? - kérdezte Gabriel ravaszul.

- Volt. Az öreg Chester úr mindig itt volt, mióta kérettük, s alig néhány perce távozott.

- S asszonyszemély nem volt itt? - szólt Gabriel szeműidéit felhúzva, csalódott tekintettel.

- Egy levél jött! - felelt az özvegy.

- Ez is jobb a semminél! - kiáltott a lakatos. - Ki hozta?

- Ki más, mint Barnaby!

- Barnaby aranyos fiú! - mondta Varden. - Könnyedséggel jár-kel ott, hol mi, kik annyival okosabbnak véljük magunkat - nagyon együgyűek volnánk. Csak nem postáskodik most is?

- Hál' isten, alszik. Egész éjjel ébren volt s egész nap talpon. Nagyon ki volt merülve. Ó, édes szomszéd úr, csak én többször ilyennek láthatnám, csak fékezhetném ezt a borzasztó nyugtalanságát.

- Megjön az ideje - szólt a lakatos barátságosan, - megjön az ideje. Sohse csüggedjen el. Nekem úgy tetszik, hogy napról napra okosodik.

Az özvegy fejét csóválta. S mégis, noha tudta, hogy a lakatos csak vigasztalni akarta, s nem meggyőződésből beszélt igy, mégis jól esett neki, az ő szegény, elmezavart fiáról ezt a dicséretet hallani.

- Még egészen okos ember válik belőle! - folytatta a lakatos. - Meglássa, Barnaby még ránk pirít, ha megvénülünk és totyakosak leszünk - no meglássa. De a mi másik barátunk - tette hozzá, az asztal alá s a pallón széttekintve - a legügyesebb és legravaszabb minden ügyes és ravasz között, hol van ő?

- Barnaby kamrájában - felelt az anya bágyadt mosollyal.

- Hm! Ő agyafúrt teremtés! - szólt Varden fejét rázva. - Nem csacsognék ki titkokat a jelenlétében. Alapos egy fickó. Nem kétkedem, hogy Írni, olvasni sót számolni is tudna, ha akarna. Mi volt ez, ki kopogott az ajtón?

- Senki - mondta az özvegy. - Az utcán volt. Hallga! Megint hallszik. Valaki az ablakon kocog. vajon ki lehet?

Susogva beszélt, mert a beteg fölöttük feküdt, s a fal és palló oly véknyan és szegényesen épültek, hogy beszédük hangja megzavarhatta volna álmát. Aki tehát künn állt, lett légyen akárki, s akármily közel az ablakhoz, nem hallhatott belülről semmit. Látva pedig a gyertyát a hasadékon átcsillogni, a benn uralgó csendről azt következtethető, hogy a szobában csak egy ember van.

- Valami tolvaj vagy egyéb kötnivaló lesz - szólt a lakatos. - Adja csak ide a gyertyát!

- Nem - nem, szólt a nő sebesen. - Ily látogatók föl nem keresik soha e szegény lakást. Maradjon itt. Legrosszabb esetben meghallja kiáltásomat. Inkább magam megyek ki?

- Ugyan miért? - kérdezte a lakatos, ki csak kelletlenül tette vissza a gyertyatartót az asztalra, honnan már kezébe vette volt.

- Mert - nem tudom urát adni - de mert egyszerre valamit érzek - felelt a nő. - Megint kocog - ne tartóztasson. - Kérem ne tegye.

Gabriel csodálkozva tekintett utána, hogy azt, ki rendesen oly szelíd és nyugodt, most ily csekély ok annyira felzaklatta. A nő kilépett a szobából s maga után betette az ajtót. Egy pillanatig habozva állt, keze a kilincsen pihent s e rövid perc alatt a kocogás ismétlődött - mire éppen az ablak alatt egy hang, - melyet a lakatos emlékében fölidézni, s valami kellemetlen esettel összeköttetésbe hozni látszott - ezt susogta:

- Gyorsan!

E szó azon halk, de határozott hangon volt ejtve, mely oly könnyen találja meg útját az alvó fülébe, s melytől az rémülten fölriad. Egy percre még a lakatost is megrémítette, aki az ablaktól akaratlanul meghátrált, s hallgatózott.

A kürtőben búgó széltől nehéz volt hallani, mi oda künn végbe ment, de azt hallá, hogy az ajtó megnyílt s egy férfi lépése ropogtatta meg a pallót. - Aztán minden elcsöndesült - hanem a szünetet csakhamar olyas valami szakitá félbe, mi sem sikoly, sem nyögés, sem segélykiáltás nem volt, s mégis mindháromnak látszott. Végre pedig e szavak: Én istenem! ütötték meg fülét oly hangon, hogy majd megfagyasztotta szívét.

Rögtön künn termett.

Ott ült arcán az a borzasztó tekintet - ugyanaz, mely oly ismerős volt előtte, s melyet mégsem látott mindeddig. Ott állott a nő a földbe gyökerezve, kidülledt szemmel, fakó arccal, s minden vonása meredten és kísértetiesen azon emberen függött, kivel a múlt éj homályában találkozott. A férfi szeme a lakatoséval találkozott. Csak egy villám - csak egy pillantás - csak egy lehelet a sima üvegen volt ez - s ő már eltűnt.

A lakatos utána iramlott, már a lobogó ruhának szárnyát kezében tartotta, midőn karját valaki hátulról átfogta s a nő lába elé a földre borult.

- Arra… arra! - kiáltott. - Ő arra ment. Vissza, vissza!

- Dehogy arra - hiszen még látom! kiáltott a lakatos a menekülőre mutatva. „Ott - itt - itt lappan árnyéka a lámpa alatt. Mi - ki ez az ember? Bocsásson!

- Jöjjön vissza, jöjjön vissza! - kiáltott a nő belé csimpaszkodva és küzdve vele. - Ne nyúljon hozzá, ha kedves az élete. Parancsolom, térjen vissza. A magáén kívül ő még másnak életét is magával hordja. Vissza!

- Mit jelentsen ez? - kiáltott a lakatos.

- Ne kérdje, mit jelent. Ne kérdje, ne kérdje, rá se gondoljon. Ó, nem az az ember, ki magát üldöztetni, elfogatni, tartóztatni engedi. Vissza!

Az öreg ember ámulattal nézett rá, ahogy belekapaszkodott és vele tusakodott. Megrázva szenvedélyessége által, bevonszoltatta magát a szobába. Csak miután a kulcsot kétszer ráfordította, minden reteszt és rudat egy őrjöngő dühével és sebességével helyére tolt, s Vardent a szobába visszavonszolta. Csak akkor fordult felé a rémület ugyanazon megfagyott kifejezésével, aztán a székbe hanyatlott, arcát elfödte, s egész testében megreszketett, mintha fején a halál kezét érezné.

6.

Meglepetve a történtek által, melyek oly gyorsan és villámsebesen következtek egymásra, ámultan nézett a lakatos azon alakra, ki székében úgy borzongott, mintha láz törné. Tovább is nézte volna, ha a sajnálat és szánalom meg nem oldja nyelvét.

- Ön rosszul van! - kiáltott Gabriel. - Majd elhívom valamelyik szomszédját.

- A világért sem! feleli a nő, reszkető kezével feléje intve, de arcát még mindig elfordítva. - Elég volt, hogy ön látta mindezt.

- De sőt! Több az elégnél is… vagy kevesebb - szólt Gabriel.

- Ahogy tetszik… - válaszolt a nő. - Nekem mindegy, csak ne kérdezzen tőlem semmit, esdekelve kérem!

- Szomszédasszony! - szólt a lakatos rövid szünet után. - Ildomos, eszélyes vagy igazságos-e maga iránt? Ezt kell-e öntől hallanom, ki oly régóta ismer és tanácsaimat minden ügyben kikérte - öntől, kinek már leánykorában is helyén volt mind esze mind szíve?

- Kellett is mindkettő - válaszolt. - Az évek és a nyomorúság megvénítenek. Talán ez meg a kiállott túlságosan sok kisértés okozza, hogy szívem és eszem is gyöngébbek, mint rendesen. Ne szóljon erről…

- Hogyan láthatom azt, amit láttam anélkül, hogy róla szólnék! - válaszolt a lakatos. - Ki volt azon ember és miért okozta megérkezte önön e változást?

A nő nem felelt, hanem a székbe fogózott, mintha attól félne, hogy leesik róla.

- Élek a régi ismerős jogával, Mari! - mondta a lakatos, - az ismerősével, ki mindig az ön javát akarta s jóakaratát kimutatni is igyekezett, mikor csak tehette. Ki ez a szörnyű ember s mi köze önhöz? Ki ez a kísértet, mely csak sötét éjjelen és zimankós időben mutatkozik? Hogy ismeri és miért kisért e ház körül, hasadékon és repedéseken átsusogva, mintha közte s ön közt oly viszony állna fenn, melyet hangosan nem szabad említeni? Ki ez az ember?

- Jól mondja ön, hogy kisérti ezt a házat! mondta az özvegy bágyadtan. - Árnyéka rajta volt e házon és rajtam, világosságban és sötétségben, délben és éjfelen. S most még testileg is megjelent!

- De nem kellett volna testileg elmennie - szólt a lakatos némi izgalommal. - Csak ne fogta volna ön kezemet, lábamat. Milyen talány ez?

- Melynek talányul kell maradnia örökké! - felelt a nő fölkelve. - Ennél többet nem merek mondani.

- Nem mer? - ismételte csodálkozva a lakatos.

- Ne kényszeresen! - felelt ő. - Beteg és gyönge vagyok, s minden életképesség elhalhatott bennem. Ne - ne is nyúljon hozzám.

Gabriel, ki segélyt nyújtandó, közelebb lépett volt, e heves fölkiáltásnál hátra lépett és néma csodálkozással nézte őt.

- Hadd járjam utamat egyedül! - szólt ő tompám. - És ne érintsen meg ma egy becsületes ember keze sem!

Midőn az ajtóhoz közeledett, visszafordult és nagyobb nyomatékkal hozzátette:

- Ez oly titok, melyet kényszerűségből bíztam önre. Ön bízott emberem, ki mindig jó indulattal és barátsággal viselkedett irántam - őrizze e titkot. Ha odafönn valami neszt hallottak volna - találjon mentséget, mondjon bármit, csak azt ne, mit valóban hallott, és soha közöttünk egy szó vagy tekintet ne váltassék, mely ez esetet visszaidézné. Önben bízom. Ne felejtse, hogy bizalmamat önbe helyeztem. Ön el nem képzelheti, mennyit bíztam önre.

Egy percre még rászögezte szemét, aztán eltávozott s magára hagyta őt.

Gabriel föl nem foghatván, mit gondoljon ez esetről, ott állott meglepetve és megütődve. Minél tovább forgatta magában mindazt, ami itt végbement - annál kevésbé volt képes azt kedvezően kimagyarázni. Azon felfödözés, hogy ez özvegy, kinek életét évek óta mindenki magányosnak és visszavonultnak gondold, s ki csöndesen szenvedő jellemével, minden ismerőjének jó véleményét és tiszteletét kiérdemelte - titkos kapoccsal van egy baljóslatú emberhez fűzve, kinek megjelenése őt felzaklatta, s kinek szökését mindamellett elősegítette, a lakatosra éppoly kínosan, mint megdöbbentőleg hatott. Lelki búját növelte még a nőnek azon bizalma, melyet hallgatásába vetett, s a néma beleegyezés, mellyel azt megígérni látszott. Ha ő bátran beszélt volna, ha vallatásával föl nem hagy, ha a nőt - midőn távozni akart, tartóztatja s bármiképpen tiltakozását kijelenti – ahelyett, hogy hallgatva megnyugszik, mint ezt, hogy valóban tette, maga előtt el nem titkolhatta, nyugodtabban érzi magát.

- Miért engedtem azt mondania, hogy ez titok, s miért vállaltam el annak tudását! - szólt Gabriel, vendéghaját félretolva, hogy fejét kényelmesebben vakarhassa, s keservesen tekintett a tűzbe. - Olyan szuszimuszi vagyok, akár az öreg John. Miért nem mondám erélyesen: jönnek nincs joga ily titkokkal bírnia, és én kérdem öntől, mit jelentsen ez? Ahelyett, hogy állva maradjak s borjú módjára bámuljam. Hanem ennek csak az én gyöngeségem az oka. Tudok én mokra lenni - ha kell - férfiakkal, hanem egy asszony úgy az ujja körül teker, amint kedve tartja.

Ez elmélkedés alatt levette vendéghaját és zsebkendőjét a tűzön melegítve, dörzsölni és súrolni kezdte fejét, míg olyan ragyogó lett, mint az előbb volt.

- S mégis! - szólt a lakatos, e csillapító műtétel alatt mindinkább ellágyulva s mosolygásra fanyalítva ajkait, - hátha az egész dolognak semmi jelentősége sincs? Akármily részeg korhely, ki a házba be akart tolakodni, megijeszthetett oly csöndes lelket, mint az övé. De akkor - s ez volt a dolog bunkója, - miért ijesztette éppen ez ember; honnan van neki az a befolyásarája; miért kedvezett az ő elfutásának, s mindenekfölött, miért nem mondta egyszerűen, hogy hirtelen ijedtség volt az egész, egyéb semmi. Bizony szomorú dolog, hogy az ember egyszerre csak elveszti bizalmát egy személyben, kit oly rég ismer, s ki még ráadásul oly kedves nekem. De hát mit tegyek, mikor mindezen tudat ostromol?

- Barnaby, te vagy az odakünn?

- Aza, kiáltott az bekukkantva s fejével integetve. - Miről ismert rám?

- Árnyékodról! - felelt a lakatos.

- Ohó! - kiáltott Barnaby hátranézve. - Az víg fickó ez az én árnyékom, s mindig közelemben marad, noha én eszelős vagyok. Annyi bolondot mívelünk mi együtt, együtt járunk, rohanunk és együtt hányunk cigánykereket a füvön. Néha úgy megnyúlik, mint egy templom tornya, máskor meg nem nagyobb egy törpénél. Egyszer elől megy, másszor hátul, majd szépen ellopózik erre az oldalra vagy amarra, megáll, ha én állok s tán azt hiszi, hogy nem látom, pedig én szemmel tartom. Ó, az nagyon víg gyerek. Ugyan mondja meg, eszelős-e ő is? Azt hiszem, hogy az.

- Miért hiszed? - kérdezte Gabriel.

- Mert sohasem fárad el, egész nap velem hancúrozik. Miért nem jön?

- Hová?

- Az emeletre. Ő látni kívánja önt. Holló! - Hol van az ő árnyéka? Ön okos ember, mondja meg azt nekem.

- Mögötte van Barnaby, úgy hiszem mögötte - felelt a lakatos.

- Nem igaz! – szólt, tagadólag rázva fejét. - Találja ki!

- Tán sétálni ment!

- Kicserélte az árnyékát egy asszonyéval! - súgta fülébe az eszelős, s aztán diadalittas tekintettel hátra szökött. - Az ő árnyéka van vele, s az övé kiséri a nőt. Ezt ugye mulatságból teszik, mi?

- Barnaby! - szólt a lakatos komoly tekintettel. - Jer ide, fiú.

- Tudom mit akar mondani - szólt ő távol maradva. - Hanem én ravasz vagyok. Én hallgatag vagyok. Csak önnek mondom meg. Meg van már?

Eközben felkapta a gyertyát, s vad kacajjal csóválta meg feje fölött.

- Lassan… lassan - szólt a lakatos, minden befolyását felhasználva, hogy őt veszteg tartsa. Azt gondoltam alszol.

- Aludtam is! - szólt kimeresztett szemmel. - Nagy arcok jártak-keltek, néha közel hozzám, aztán meg egy mértföldnyire. Alacsony helyek, melyeken át kellett bújnom - akár akartam, akár nem. Magas templomok, melyekről lebuktam, különös lények, melyek letöppedt nyakkal, guggolva ültek ágyamon. Ez az alvás, mi?

- Ezek álmok, Barnaby! Álmok… - mondta a lakatos.

- Álmok… súgta lágyan, közel húzódva hozzá. - Ó, ezek nem álmok.

- Hát mik, ha nem álmok? - kérdezte a lakatos.

- Azt álmodtam - szólt Barnaby, karját Vardenébe fűzve és élesen rámeredve, míg sugdosva felelt: - Épp most álmodtam, hogy valami emberi alak a nyomomban volt. Lassan követett, nem tágított, hanem egyre lappangott és megbújt, mint a macska sötét zugokban, bevárva, míg elhaladtam. Aztán kibújt és óvatosan követett. Látott ön valaha engem futni?

- Sokszor… nem egyszer, hiszen tudod.

- Sohse látott úgy futni, mint álmomban. S mégis mindig utánam mászott, hogy megfojtson. Közel jött - még közelebb - legközelebb - én futvást futok, ugróm, kiszököm az ágyból - az ablakhoz s ott - lenn az utcában - ott várakozik ránk. Akar ön velem jönni?

- Mi volt lenn az utcán, édes Barnaby? - kérdezte a lakatos, azt gondolva, hogy valami összefüggést süthet ki e látomás és aközt, ami éppen végbe ment.

Barnaby ránézett, összefüggetlen szavakat makogott, a gyertyát feje fölött meglobogtatta, kacagott s a lakatos karját szorosabban magához fonva, némán vezette föl a lépcsőkön.

Egy barátságos alvóba nyitottak. A szórványosan itt-ott állongó székek orsós lábai éveikről tanúskodtak, a többi bútorzat szegényes, hanem tisztán tartott s takaros volt. A tűz előtt kényelmes karszékben elterülve, halványan s elgyöngülten a vérveszteségtől, ült Chester Eduard, ugyanazon fiatal ember, ki a múlt éjjel első hagyta el a Májusfát. Kezét a lakatos felé nyújtva, barátul s élte megmentőjeként üdvözlé.

- Elég uram, elég! - szólt Gabriel. „Azt hiszem, ugyanezt tettem volna hasonló esetben akárkiért, de különösen önért. Bizonyos fiatal hölgy sok kedvességgel volt irántunk s természetes, hogy érzelmeink - azt hiszem, ezzel nem bántom meg önt uram.

Az ifjú mosolyogva rázta fejét, hanem ugyanekkor egyet tolt székén, mintha fájdalmat érezne.

- Nem nagy baj - szólt válaszul a lakatos rokonszenves pillantására. „Egy kis rosszullét, melyet ép annyira okozhat a szobalevegő, mint könnyű sebem vagy a vérvesztés. Foglaljon helyet Varden úr.

- Ha megengedi Edward úr, hogy székére támaszkodjam - válaszolt a lakatos, szavát tettel kisérve és a beteghez hajolva, „itt akarok maradni, hogy halkabban beszélhessünk. Barnaby ma nincs legcsöndesebb kedvében, s ilyenkor árt neki a beszélgetés.

Mindketten e megjegyzés tárgyára néztek, aki a tűzhely másik oldalán leült és kifejezéstelenül maga elé mosolyogva, egy báb cérnát tekergetett ujjaira.

- Kérem uram, mondja el pontosan - szólt Varden szavát halkítva, az éj történéseit. - Van okom ezt kérdezni… Egyedül távozott a Májusfától?

- Egyedül mentem haza, midőn azon helyre érve, hol ön rám akadt, egy ló vágtatását haliám.

- Háta mögött? - kérdezte a lakatos.

- Hátam mögött, igen ott. Egy magános lovas volt, ki csakhamar utolért és megállítva lovát, a londoni utat tudakolta.

- Tán csak ügyelt ön magára, miután tudhatta, mennyi orv csőcselék teszi bátortalanná az utakat az egész környéken? - kérdezte a lakatos.

- Ügyeltem, de fájdalom, csak egy bot volt kezem ügyében, mert elég vigyázatlanul a korcsmáros fiánál hagytam pisztolyaimat tököstül. Én azon embert útba igazitám. Mielőtt azonban szavaim elhangzottak volna, ő dühösen rám rontott, mintha lovának patkói alatt akarna elgázolni. Félreugrottam, elcsúsztam, s elestem. S ön ott talált e szúrással, egy-két csúnya zúzással és tárcám nélkül, melyben ő fáradságáért valóban kevés jutalmat találhatott. S most Varden úr - tette hozzá megrázva a lakatos kezét, „ön mindent úgy tud, mint én, kivéve azt az egyet, mennyi hálával viseltetem ön iránt."

- Kivéve - szólt Gabriel, még lejjebb hajolva s óvatosan tekintve néma szomszédjukra, - kivéve, magáról a rablóról. Hogy nézett ki? Beszéljen halkan. Barnaby ugyan nem ellenségünk, hanem én, ki őt többször figyeltem meg, mint ön, tudom, hogy hallgatózik, noha ön, ha ránéz, el nem hinné.

Nagy bizalommal kellett annak a lakatos igazságszeretete iránt viseltetnie, ki ezt el akarta hinni, mert Barnaby minden érezteke s gondolata kizárólag játékára látszott függesztve lenni. Az ifjú arcában valami csakugyan e véleményt fej ezé ki, mert Gabriel szavait - az előbbinél komolyabb hangon ismételte, s újra meg újra Barnabyra pislogva, a rabló kinézését tudakolta.

- Az éj oly sötét volt, - szólt Edward, - s a lerohanás oly gyors, s ő maga úgy be volt burkolva és göngyölve, hogy alig felelhetek kielégítőn. Úgy látszik, hogy…

- Ne nevezze nevén! - szólt a lakatos, az ifjú Barnabyra vetett tekintetét követve. - Tudom, hogy ő látta. De nekem azt kell tudnom, mit ön látott.

- Én csak arra emlékszem", szólt Edward, - hogy mikor lovát megállította, a szél lefújta a kalapját. Fölvette s föltette fejére, mely, mint láttam, egy sötét keszkenővel volt bekötve. míg én a Májusfában voltam, egy idegen lépett be, kit észre nem vettem, mert voltak okaim, hogy félre üljek, s mikor elindulóban körültekintettem, ő árnyékban ült, s szemem elől el volt rejtve, de ha ő s a rabló két különböző személy, hangjaik igen hasonlók, mert mihelyt azon ember az úton megszólított, azonnal ráismertem szavára.

- Megvan, mitől féltem. Ugyanez ember volt itt az éjjel - gondolta színét változtatva a lakatos. - Milyen sötét történet lehet ez?

- Hollá! - hangzott fülében egy rekedt hang. - Hollá, hollá, hollá! Mi van itt? Hollá, hollá?

Ki ezt kiabálta, egy nagy holló volt. Hangjától a lakatos úgy megijedt, mintha egy földöntúli követ volna. A holló a lakatostól és Eduárdtól észre nem véve a zsöllyeszék támláján állt, s oly udvarias figyelemmel hallgatta végig beszédjüket, mintha minden szavukat tökéletesen értené. Közben fejével hol egyikhez, hol a másikhoz fordult, mintha az ő tiszte volna ítélni kettejük közt, s ehhez képest igen fontos kellék volna, hogy a társalgásból egy szót se veszítsen.

- Nézze ezt! - szólt Varden félig csodálkozva a madáron, félig a rettegés bizonyos nemével. - Látott valaha ilyen ördögi tüneményt? Milyen borzasztó egy fickó.

A holló, fejét oldalt szögezve, csillogó szemmel, mint a gyémánt, néhány percig elmélyedten hallgatott, aztán oly rekedt s távoli hangon, mintha nem is szájából, hanem sűrű tollazatából jőne, krákogta:

- Hollá, hollá, hollá! Mi baj? Csak rajta! Halálra ne gondolj! Vau, vau, vau! Ördög vagyok, ördög vagyok, ördög vagyok. Hurrá!

S aztán mintha pokoli jellegén ujjongana, fütyölni kezdett.

- Félig-meddig azt hiszem, igazat mond. Szavamra azt hiszem! - mondta Varden. - Nézze csak, hogy néz rám, mintha tudná, mit mondok.

Erre a madár lábujjhegyen és testét valami komoly tánclejtésekben jobbra balra rengetve, krákogta:

- Ördög vagyok, ördög vagyok, ördög vagyok!

Aztán szárnyával oldalait csapkodta, mintha a nagy kacagástól megszakadna. Barnaby kezével csattogtatva, a gyönyör elragadtatásával hentergett a pallón.

- Furcsa szobatársak, uram! - szólt a lakatos fejét rázogatva, hol a hollóra, hol Barnabyra tekintve. - Ebbe a madárba költözött minden ész.

- Valóban furcsa! - szólt Edward, mutatóujját a holló felé nyújtva, mely a figyelem elismeréséül csőrével azonnal rákoppintott. - Ez vén pára lehet!

- Valóságos kölyök, uram! - szólt a lakatos. - Körülbelül 120 éves. Hívd magadhoz Barnaby fiam.

- Magamhoz hívjam? - szólt Barnaby, a pallón felguggolva s bambán meredve Gabrielra, mialatt haját homlokából elsimította. - De hát ki hozhatja le onnan? Ő szólít engem s ő visz engem, ahova akar. Elől megy s én követem. Ő az úr, én a szolga. Igaz-e, Griff?

A holló egy rövid, jóízű és bizalmas károgással felelt. Ez a kifejező károgás azt látszott mondani: sohse avasd be ezeket a fickókat titkainkba. Mi értjük egymást. Úgy ám, értjük egymást.

- Én szólítsam el? - kiáltotta Barnaby a madárra mutatva. - Őt, aki sohse megy aludni, de még el sem szundikál! Az éj bármely szakában láthatják szemét sötét szobámban ragyogni, mint két sziporkát. Minden éjjel, egész éjjel ébren van, magával beszélgetve, s azon gondolkozva, mit tegyen holnap, hova menjünk s mit kelljen lopnia, elrejtenie és eltemetnie. Én szólítsam el. Hahaha!

Bővebb megfontolás után azonban a madár maga hajlandónak látszott, helyét elhagyni. Miután egy darabig a pallót vizsgálta és pislogó tekintetét a mennyezeten, valamint a jelenlevőkön sorra jártatta, leröppent a földre s Barnabyhoz tipegett, nem szökdécselve, szaladva vagy rohanva, hanem egy pillangós uracs módjára lépegetve, mint ki rendkívül szűk csizmában lejt görgő kavicsokon. Aztán Barnaby kinyújtott tenyerére lépve, megengedd, hogy karhossznyira kitartsa, miközben egész sor oly hangot böffentett ki, melyek vagy 8-10 tucat dugó kihúzásához hasonítanak, ennek végeztével pedig pokolbeli származását és családfáját nagyon érthetőleg emlegette.

A lakatos ezalatt fejét csóválgatta, tán afölötti kétségében, hogy ez a károgó lény valóban szárnyas állat-e vagy meglehet Barnaby miatt, ki az állatot keblére szorítva, vele a pallón hengerkőzött. Midőn a szegény fiúról föltekintett, szeme az özvegyével találkozott, ki a szobába lépve, némán nézett el a jelenetem

Hófehér volt arcában, még ajka is az volt, de más különben legyőzte már felindulását s tekintete oly nyugodt, mint rendesen. Vardennek úgy rémlett, mintha tekintetétől visszadöbbenne s csak azért keresett volna magának dolgot a beteg körül, hogy szemét kikerülje.

- Ideje, úgymond, hogy lefeküdjék. Reggel haza fogják szállítani s máris a kelleténél egy órával tovább van fenn.

E célzásra a lakatos búcsúzni készült.

- Vagy igaz! - szólt Edward, midőn a lakatos kezét rázva, szeme hol rá hol az özvegyre tévedt, „mi zaj volt előbb alant? Hallottam az ön hangját, s már kérdezősködtem volna utána, hanem a beszéd folyamatában megfeledkezem róla. Mi volt az?

A lakatos az özvegyre nézett és ajkába harapott. A nő lesütött szemmel a zsöllyére támaszkodott. Barnaby és ő füleltek.

- Valami bolond vagy ittas fickó volt - felelt végre Varden, a nőre szögezvén szemét. - Eltévesztette a házat, s be akart tolakodni.

A nő szabadabban lélegzett, hanem mozdulatlan maradt. Midőn a lakatos jó éjt kívánt és Barnaby a gyertyával le akart neki világítani, kivette a tartót kezéből, s több hévvel és komolysággal, mint amennyit ily jelentéktelen alkalom igényelhetett - meghagyta neki, maradna veszteg. A holló nyomukban volt, utána látni, vajon rendben van-e minden oda lenn, s mikor az utcaajtóhoz értek, a legfelsőbb lépcsőn állva számtalan dugaszt húzott ki.

A nő remegő kézzel tolta félre a láncot és závárt, és fordította meg a kulcsot. Midőn keze a kilincsen volt, a lakatos halkan megszólalt.

- Az ön kedvéért, Mari, elmúlt időkért és e régi ismeretségért hazudtam ma, a magam kedvéért átallottam volna. Hiszem, hogy ezzel rosszat nem tettem s nem is okoztam. Nem tehetek róla, ön gyanakvóvá tett, s tisztán kimondva, nem jó szívvel hagyom itt Edwardot. Gondja legyen rá, hogy baja ne essék. Ez a födél nem bátorságos, s örülök, hogy ő oly hamar elhagyja. S most isten hírével!

A nő egy percig eltakarta szemét a kezével és zokogott, hanem ellenállva heves vágyának, mely láthatólag feleletre unszolta, kinyitotta az ajtót - csak annyira, amennyi elégséges arra, hogy rajta egy test kiférjen, s távozást intett. Midőn a lakatos az utcán állt, háta mögött mindent elreteszeltek s elláncoltak, és a holló úgy ugatott, mint egy házi kutya, mintha az elővigyázati rendszabályokat elő akarná mozdítani.

- Ezzel az akasztófavirággal szövetkezve - ki itt hallgatózott és lappangott - aztán hozzávéve, hogy Barnaby múlt éjjel első volt a színhelyen - lehet-e ő, ki mindig oly jó hírben állott, alattomban mégis ily gazságok részese? - szólt a lakatos elmerülve. - Bocsássa meg isten, ha helytelenül cselekszem, s világosítson meg üdvös eszmékkel. Hanem az asszony szegény, a kisértés nagy lehetett s naponként hallani ily különös dolgokról. - Ej! csak ugass, barátom! Ha itt valami gonoszság van történőben, ez a holló - a lelkemet teszem rá - részes benne.

7.

Mrs. Varden oly természetű hölgy volt, melyet a közönséges életben bizonytalan természetnek hívnak. E kifejezés alatt rendesen oly természet értetik, melyről csak az bizonyos, hogy többé kevésbé senki sem állja ki mellette. Eszerint általában véve úgy esett, hogy ha mások jókedvűek voltak, Varden asszony rosszkedvű volt, míg, ha mások szomorkodtak, Varden asszony rendkívül pitymalló hangulatnak örvendezett. S az érdemes háziasszony csakugyan oly szeszélyes természettel áldatott meg, hogy - ami képességét illeti, egy és ugyanazon pillanatban bölcsnek s meglepettnek, mérsékeltnek s dühösnek, pártfogónak és semlegesnek lenni, nemcsak egy Macbeth lángelméjét szárnyalta túl, hanem néha e váltakozást előfele s hátrafelé minden kigondolható módozatban és fordulatban, egy negyedóra rövid tartama alatt is kivinni képes volt, amennyiben női haranglábának zenei készülékével úgy elharangozott egy tercettet, hogy gyors és ügyes kivitelével az összes hallgatóságot bámulatba ejti.

Észrevették, hogy a jó asszonynak - ki egyébiránt nem szűkölködött minden külső kellem nélkül, tagbaszakadt és jól megtermett lévén, noha leányával együtt kissé rövid derekú - állhatatlan hangulata földi jóllétével erősbödött s növekedett. A lakatos és családjának nem egy bízott embere (okos férfiak és asszonyok), még azt erősítgették, hogy egy jókora pottyanat az élet létrájának - öt-hat fogán lefelé - mint p. o. fizetésbeszüntetése azon banknak, melynél a férj pénzét letéteményezte volt, vagy egyéb hasonfajta kis zuhanat - jó hatást gyakorolna rá s aligha nem a föld kerekségének egyik legkellemesebb élettársát faraghatná belőle. Akár igazuk volt, akár nem, annyi áll, hogy a lélek gyakran, mint a test csak azért, mert nagyon is jó dolga van, bizonyos pörsenéses, beteges állapotba esik, melyből, mint amaz - csak magukban véve undorító és ízetlen orvosszerek által gyógyítható ki sikeresen.

Varden asszony fősegéde és huszitója, egyúttal azonban áldozata és dühének legkiválóbb tárgya, egyetlen házi cselédje volt, bizonyos Miss Miggs, vagy mint - azon társadalmi előítéletek szerint, melyek szegény cselédekről minden efféle kinövéseket lebotolnak, rendesen nevezni szokták: Miggs. Ezen Miggs egy fiatal, magas hölgy volt, ki a magánéletben meleg hajlammal viselkedett a fölcipők iránt; nyúlánk és pörlekedő, nem a legtetszetősebb külsejű s bár nem éppen rút, de éles és savanyú képű. Miggs általános elve és tapasztalatból lefejtett állítása volt, miszerint a férfi-nem rendkívül megvetendő s figyelemre sem méltó, csapodár, álnok, gonosz, ostoba, esküszegésre hajlandó és minden érdem nélküli. Midőn e nem ellen legmérgesebb volt - gonosz nyelvek állítása szerint, valahányszor Sim Tappertit fumigálta - rendesen nagy fölhorgadással azt kívánta, bár halna ki az egész nőnem, hogy a férfiak valódi értékét belássák azon áldásoknak, melyeket oly kevésbe vesznek. Sőt volt eset, midőn szánalma neme iránt annyira ragadtatta, hogy néha kijelentette, miszerint, ha valaki csak egy szép kerek számért, pl. tízezer ifjú szűzért jótállna, kik az ő példáját követnék, ő az összes férfinem bosszújára, lelkes örömmel felakasztaná, vízbe fojtaná, leszúrná és megmérgezné magát.

Midőn a lakatos házán kocogott, ezen Miggs üdvözölte rikácsoló hangon kiejtett kiáltással:

- Ki az?

- Én vagyok lányasszony, én! - felelt Gabriel.

- Már itthon van? - szólt Miggs s csodálkozva kinyitotta az ajtót. - Éppen most tettük fel hálósüvegünket, hogy fennmaradjunk - én és az asszony. Ó, ő ma nagyon rosszkedvű volt.

Miggs ezt az őszinteség és aggály kifejezésével mondta, de miután a nappali szobának ajtaja nyitva volt és Gabriel jól tudta, kinek számára ejtettek e szavak, beléptekor nem vetett rá valami helyeslő tekintetet.

- Az úr hazajött, asszonyom! - kiáltotta Miggs, a lakatos előtt szaladva a szobába. „Önnek nem volt igaza, asszonyom, hanem nekem volt. Mindjárt gondoltam, hogy az úr nem fog minket oly soká váratni, nem fog két éjjel egymás után szaladgálni, kószálni. Az úr mindig igen figyelmes. Nagyon örülök, asszonyom, ön miatt. Egy kissé - folytatta, vállát vonogatva - álmos vagyok, s ezt most bevallhatom, noha akkor tagadtam, mikor kérdezte volt. Hanem azért se baj, asszonyom, se baj.

- Akkor okosabban teszi, ha mindjárt lefekszik - szólt a lakatos, szívében azon őszinte óhajjal, bárcsak a Barnaby hollója ülne Miggs lányasszony bütykein.

- Köszönöm szépen - válaszolt Miggs. - Nem volna meg testi pihenésem és gondolataimat sem tudnám esti imádságra összeszedni, ha asszonyomat békével ágyában nem tudnám. Hiszen tulajdonképen már egy pár órája ott kellene lennie.

- Maga ma nagyon fecsegő - szólt Varden, ki felöltőjét levetette és kedvetlenül nézett rá.

- Értem az intést, uram - szólt Miggs kipirultan, - s köszönöm szépen, hanem annyit mégis elég vakmerő vagyok kimondani, hogy ha önt gondoskodásommal úrnőm iránt megsérteném is, nem kérnék bocsánatot, s meg vagyok elégedve, ha továbbra is csak kellemetlenséget és szenvedést kell érte eltűrnöm.

Mrs. Varden, ki egy nagy hálósüvegbe bújva - eleddig a Protestáns Imakönyvben volt elmerülve, körültekintett és Miggs lányasszony síkraszállását azzal méltányolta, hogy ráparancsolt, fogja be száját.

Miggs nyakának és torkának minden bütyke és porcikája lázitó gúnnyal fejlődött ki, mikor ezt felelte: - Jól van asszonyom… hallgatok.

- Hogy vagy kedvesem? - kérdezte a lakatos, nejétől, aki könyvében újólag elmélyedt, leült és a kérdés közben térdeit erősen dörzsölgette.

- Persze, az téged nagyon érdekelhet-, válaszolta Varden asszony, szemét a könyvön legeltetve, - ki egész nap közelembe sem jöttél, kitől akár meghalhattam volna.

- De édes Márta! - szólt Gabriel.

Varden asszony a másik lapra fordított - aztán visszafordított, hogy az utolsó szavak felől megbizonyosodjék s tovább olvasott, mélyen elmerülve könyvében, mely őt rendkívüli érdekkel látszott eltölteni.

- Márta, édes - szólt a lakatos, - hogy mondhatsz oly dolgokat, mikor tudod, hogy magad sem értheted úgy? Tőlem akár meghalhatnál! Hát volt-e valaha komoly bajod Márta, mikor én folyton ne lettem volna melletted?

- Igen! - kiáltotta Vardenné könnyekre fakadva. - Igen, igen te ott volnál. Nincs kétségem benne. Bizonyára ott volnál Varden. Ez annyit jelent, mintha tudtomra adtad volna, hogy saskeselyüként fölöttem héj áznál és az utolsó percemet lesnéd, hogy aztán elmehess és mással kelhess egybe.

Miggs egy rokonszenves nyögést hallatott. Egy rövidke, picinyke nyögést, melyet csirájában elnyomva köhögéssé változtatott. E nyögés, mintha azt mondta volna: Nem tehetek róla. E szörnyetegnek - gazdámnak - borzasztó kegyetlensége sajtolta ki belőlem.

- Hanem úgyis megszakasztod a szívemet… nemsokára - folytatta Vardenné lemondóan. - Aztán mindketten boldogok leszünk. Egyetlen vágyam, még Dollyt jól ellátva tudnom. Ha ez megtörtént, akkor eltehetsz engem láb alól, amikor tetszik.

- Ah! - kiáltotta Miggs, ismételt köhécseléssel.

Szegény Gabriel egy darabig csak tépegette a parókáját, aztán szelíden megszólalt:

- Dolly már lefeküdt?

- A gazdája magát kérdezi - szólt Mrs. Varden, szigorú pillantást lövellve a hátul állongó Miggs-re.

- Nem, édesem, én hozzád szóltam, felelt a lakatos.

- Hallotta Miggs? - kiáltotta, lábával toppantva a makacs Vardenné. „Már maga sem hallgat rám ezentúl -, mi? Hja! - okult a jó példán.

E kegyetlen gyanúsításra, Miggs lányasszony, ki könnyzáporát mindig készen tartotta, hogy akár mikor a legkisebb megjegyzés folytán vagy a legigazolhatatlanabb alkalommal kicsinyben és nagyban megeredhessen, iszonyú zokogásba tört ki és ezalatt két kezét görcsösen szívére szorította, mintha ez okvetlenül szükséges volna, nehogy szegény szíve apró darabokra pattanjon. Varden asszony, aki ezen képesség hasonló tökélyével rendelkezett, szintén sírva fakadt, sírását Miggs felé irányítva éspedig oly hatással, hogy Miggs csakhamar elhallgatott s egy alkalmi csuklás kivételével, mely az újabb kitörés titkos szándékának fenyegetése látszott lenni, a teret egészen úrnőjének engedve át. Felsősége eszerint általában elismertetve, ő is elnémult és csöndes mélaságba borult.

E körülmény annyira könnyített Varden úr állapotán s az utolsó éj eseményei elméjét úgy kimerítették, hogy székében bóbiskolni kezdett s kétségtelenül elalszik itt reggelig, ha Varden asszony hangja - vagy öt percnyi szünet után - pihentéből föl nem riasztja.

- Ha én valaha jókedvű vagyok - szólt nem civakodó hangon, hanem a csöndes korholás nemével. - Ha én valaha vidám vagyok, ha én valaha több hajlamot érzek kedélyesen elfecsegni - akkor így bánnak velem.

- S milyen jó kedvű volt - csak egy félórája is - kiáltotta Miggs, „sohse találok többé ilyen vidám társaságot.

- Mert soha semmibe sem elegyedem - szólt Vardenné. - Soha senkit félbe nem szakitok, mert soha senkitől sem kérdem, honnan jő vagy hová megy, mert minden gondom és iparkodásom csak azon van, hogy megtakarítsak, ahol megtakarítani lehet, s a házat rendben tartsam, azért hát így bánnak velem?4

- De Márta - válaszolt a lakatos, igyekezve lehetőleg ébernek látszani, - hát mire vagy panaszos? Én valóban azon vággyal és óhajjal jöttem haza, hogy víg s jókedvű legyek. Elhidd, azzal.

- Mire vagyok panaszos? - vetette ellen neje. - Ne fázzék az ember lelke belé, ha a férj kelletlenül elalszik, mihelyt hazajött, ha az ember meleg érzelme fagyosságával találkozik, ha a házi tűzhelyet hideg vízzel leönti? Természetes kívánság-e, ha tudva, hogy ő oly ügyben távozott, mely engem annyira érdekelhet, mint bárki mást, ismerni óhajtok mindent, mi történt, természetes-e, hogy ő azt nekem a maga jószántából, minden faggatózás és kérdezősködés nélkül elmondja? Természetes-e az vagy nem?

- Nagyon sajnálom Márta - felelt a jólelkű lakatos. - Attól tartok, hogy ma nincs ínyedre egy kis kedélyes trécselés. Elmondok én mindent s nagyon örülök, ha elmondhatom.

- Ne tedd, Varden - felelt neje, méltósággal fölkelvén. - Köszönöm szívességedet. Nem vagyok gyerek, kit az ember majd megfenyít, majd cirógat. Kissé túl vagyok már e koron, Varden. Miggs fogja csak a gyertyát. Legalább maga… maga örülhet!

Miggs, ki eddig a legmélyebb részvéttől kétségbe volt esve, hirtelen a képzelhetőleg legvidámabb hangulatba csapott át, aztán fejét megcsóválta, midőn szeme a lakatosra tévedt, s végre úrnőjét s a gyertyát elszállította.

- Ki hinné ily jelenet után - gondolta Varden vállat vonva s székét a tűzhöz tolva, hogy ez a nő valaha kellemes és kedves is tud lenni? Pedig tud az is lenni. No de mindegy, nincsen ember hiba nélkül. Nem akarom az övéi miatt elítélni. Hiszen nem tegnap óta húzzuk mi együtt a jármot.

Aztán megint elszunyókált - s tán azért oly kellemesen, mert megférhető természete volt. míg szeme becsukódott, a felső lépcsőre szolgáló ajtó félig megnyílt, s egy fő jelent meg, melyet tulajdonosa a lakatos láttára, azonnal visszakapott.

- Csak valaki ezt a Miggset elvenné - dörmögte Gabriel, a zajra fölrezzenve, s a szobában körültekintve. - Hanem az lehetetlen. Kíváncsi vagyok, van-e oly sült bolond, ki Miggset elvenné.

Ez oly mély elmélkedés volt, hogy újra elszendergett s csak akkor ébredt föl, midőn a tűz ki volt égve.

Végre fölkászolódott s az utca-ajtóban, szokása szerint, a kulcsot kétszer ráfordította, azt zsebre rakta és aludni ment.

Alig sötétült el a szoba, midőn azon fej újra megjelent és Sim Tappertit, kezében egy kis lámpával, belépett.

- Mi az ördög tarthatott itt oly sokáig? - dünnyögte Simon, a műhelybe indulva, ahol lámpáját a kohra tette. - Az éj fele már elveszett. Ebből az egész átkozott, rozsdás mesterségből csak egy hasznom van, ez a darab vas, lelkemre! csak ez.

Ezalatt jobbik lábának nadrágzsebéből egy otromba nagy kulcsot vett ki, melyet óvatosan a mestere által éppen elcsukott zárba dugott s aztán az ajtót halkan kinyitotta. Titkos kézművességének e munkáját zsebre rakva, a lámpát égve hagyta, az ajtót gondosan s zajtalanul becsukta, s az utcákon elosont. És nem gyanakodott rá sem a lakatos az ő egészséges álmában, de még Barnaby sem kísértetekkel népes álmaiban.

8.

Tappertit Simon a lakatos házát elhagyva, megvált óvatos viseletétől s egy szeleburdi, hencegő és hebehurgya fickó módjára - ki akárki fiát halálok halálával elnémítaná, vagy szükség esetében föl is falni kész, lehető gyorsasággal eliramlott a sötét utcákon.

Néha meg-megállt, hogy zsebére csapva, a főkulcs ottlétéről megbizonyosodjék, aztán Barbican felé sietve, ott az e központból széthálózó szűk utcák egyik legszűkebbikébe fordult be, lépteit lassítva s homlokáról verítékét törölve, mintha kódorgásának célja közel volna.

A hely nem volt nagyon kívánatos éjféli kirándulásokra, mert külső jelleme nagyon is kétséges s kinézése semmikép sem volt marasztaló. A főutcából, melyből Tappertit befordult, s mely magában véve is csak sikátornak - vált be, alacsony kapualjon át egy sötét, kövezetlen és posványbűzös vakudvarba lehetett jutni. E ronda hely felé tapogatózott a lakatos csavargó inasa, s megállva egy ház előtt, melynek rongált és redves homlokzatán egy palack durván faragott képmása himbálózott a levegőben, mint egy akasztófán lógó gonosztevő, egy vasrácson hármat rúgott. Hiába lesve a jelére adandó választ, Tappertit úr türelmetlenül ismételte előbbi hármas jeladását.

Némaság követte ezt is, hanem az csak rövid tartamú volt. A föld megnyílni látszott lába alatt s alulról egy rongyos fő jelentkezett.

- A kapitány? - kérdezte egy, a rongyos főnek megfelelő rongyos hang.

- Azaz! - felelt Tappertit dölyfösen, s ezalatt lement. - Ki is volna más?

- Késő van, mi már lemondtunk önről! - válaszolt a hang, míg tulajdonosa a rácsot becsukta s megerősítette.

- Ön ma késett, uram.

- Előre! - szólt Tappertit zord fenséggel. - Akkor tétessenek megjegyzései, ha kérdeztetik. Előre!

Ez utóbbi parancsszó tán színpadias és szükségtelen volt, mennyiben a lejárat szűk, meredek és sikamlós lépcsőzetből állott, melyről minden elhamarkodás vagy elhibázott lépés egy alól ásítozó hordóba leendő zuhanást vont volna maga után. Hanem Mr. Tappertit - más nagy vezérek példájára, kedvelvén a nagy hatásokat s a személyes bátorság kifejtését, legmordabb hangján újra „előré“-t kiáltotta és keresztbe font karokkal, ráncos szemekkel, lelépdegélt a pincébe, hol mindössze csak az egyik sarokban egy kis rézkatlan, egy-két szék, pislogó tűz, egy rongyokból összetoldott-foldott paplannal letakart tábori ágy volt szemlélhető.

- Isten hozta, derék kapitányi, kiáltotta egy nyúlánk alak, mintha éppen álomból riadna föl.

A kapitány bólogatott. Aztán lehányva köpenyét, méltóságának teljében álla ott s a szólóra szögezte szemét.

- Mi újság ez éjjel? - kérdezte, miután szemével veséjéig fúródott.

- Semmi különös! - válaszolt amaz, kinyújtózkodva, ami borzasztó látomást nyújtott, lévén ő anélkül is a leghosszabb személyiségek egyike.

- Miért késett el ön?

- Nincs köze hozzá! - volt a válasz, melyre a kapitány méltatta. - Kész a szoba?

- Kész… szólt a másik.

- Itt van a társ?

- Itt van, s a többiek egy része is - hiszen hallhatja?

- Tekéznek - mondja a kapitány kedvetlenül. - Könnyelmű cimborák.

Nem foroghatott fenn kétség az időtöltés azon neme iránt, mellyel e gondtalan elmék szórakoztak, miután a boltozat fülledt és fojtó légkörében is távoli menydörgésként hallatszott a zaj. Ha a többi pince ahhoz hasonlított, melyben e rövid beszélgetés végbement, első tekintetre mindenképpen furcsának tetszhetett ily helyiséget választani bármely mulatságra, mert bizony a palló csak taposott földből állott, fal és boltozat nyirkos, meztelen téglákból, melyeken csigák lógtak, a levegő meg egészségtelen, romlott és bántó volt. Ha bizonyos különféle szagok közt a túlnyomóan uralgóról következtetést lehetett vonni, ez a helyiség nem rég sajt-raktárul használtathatott, mely körülmény, midőn a mindenütt tapasztalható nedves szenny indokolásául szolgált, egyúttal a pockok szaporodását tetemesen előmozdította. Nagyon természetes, hogy itt minden nyirkos volt s a rohatag zugokban apró gombafák tenyésztek.

E bűbájos helyiség tulajdonosa s az előbb említett rongyok főbirtokosa, kinek ócska parókája olyan kopott és penészes volt, mint egy konyhaseprő - ezalatt utánuk ért, s kezét dörzsölve oldalt állt, bozontos állát kaffogtatva és némán mosolyogva. Szeme be volt csukva, de ha kitárja is, sápadt s ily földalatti élet mellett megmagyarázhatóan beteges arcának figyelmes kifejezéséről, valamint a pillák aggodalmas billegetéséről és föl-fölemeléséről tudni lehetett, hogy vak volt.

- Még Stagg is elaludt - szólt a hosszú társ, e személyre mutatva.

- Egészséges a kapitány, egészséges? - szólt a vak ember. - Mit iszik az én jeles kapitányom, pálinkát-e, rumot-e vagy életvizet? Beáztatott puskaport-e vagy lángoló olajat? Nevezze meg tölgyszív, s mi megkerítjük, légyen bár bor a püspök pincéjéből vagy folyó arany George király verdéjéből.

- Láss utána! - szólt Tappertit gőgösen, - hogy erős legyen s hamar jussak hozzá, csak meglegyen, akár az ördög pincéjéből hozza, nem bánom.

- Merészen volt mondva, derék kapitány! - válaszolt a vak ember. - Úgy volt mondva, hogy akár az Inas Dicskoszorújában olvasom. Haha! Az ördög pincéjéből! Felséges tréfa. A kapitány tréfál. Hahaha.

- Majd mondok magának valamit barátocskám - szólt Tappertit, szemével kísérve a gazdát, ki egy szekrényhez lépett s abból egy palackot, s poharat oly gondatlanul vett elő, mintha vak se volna. - Ha lármát csap, azon fölfedezést fogja tehetni, hogy a kapitány nem tréfál. Jegyezze meg ezt!

- Rám szögezte szemét! - kiáltotta Stagg, visszatértében hirtelen megállva és úgy téve, mintha a palackkal arcát védelmezné. - Érzem a szemét, bár nem láthatom. Vedd le rólam kapitány, mert úgy szurkál, mint a fúró.

Mr. Tappertit mordan mosolygott a társra s még egy szemcsavar-féle pillantásban részesítette a vakot, melynek hatása alatt ez nagy kínokat és gyötrelmeket szenvedett, aztán lágyabb hangon magához szólította, s tudtára adta, hogy fogja be száját.

- Engedelmeskedem kapitány! - szólt Stagg, közelítve s egy billikomot megtöltve, anélkül, hogy egyetlen csöppet is kiöntene, mit akképpen eszközölt, hogy kis ujját a kehely széléhez tartotta, s az öntést azonnal félbehagyta, mihelyt nedvesnek érezte. - Igyál, derék vezető. Halál a mesterekre, éljenek az inasok, szerelem a szép hölgyeknek. Igyál vitéz generális és hevítsd föl bátor szívedet.

Mr. Tappertit a kinyújtott kézből kegyesen elfogadta a poharat. Stagg pedig féltérdre ereszkedvén, alázatos bámulással cirógatta Tappertit combjait.

- Csak szemem volna! - kiáltott fel, - látni kapitányom arányos testalkatát. Csak szemem volna, hogy nézhetném az ikrák e remek ikreit, a családi élet e békebontóit.

- Eredj! - szólt Tappertit, kedvenctagjaira alátekintvén. - Takarodjál Stagg!

- Ha ezek után a magaméihoz nyúlok! - kiáltotta a gazda, combjait szemrehányóan veregetve. - Gyűlölnöm kell őket. Hasonlattal élve, csak falábak, ha vitéz kapitányom mintalábikrái mellé állítóm!

- A maga lába? - tört ki Tappertit.

- A bizony! Ne említse e becses fogpiszkálókat az enyéimmel egy szuszra. Az már mégis sok volna. Nesze, itt a pohár, Benjamin. Előre, dologra!

E szavak után újra összefonta karjait s homlokát komor fenséggel redőzve, társával a pince túlsó végének egy kis ajtaján eltávozott, Staggot gondolatai társaságában magára hagyva.

A fűrészporral behintett s homályosan világított boltozat, melybe értek, az elhagyott pincehelyiség s azon hely közé esett, melyben a tekézők játékkal tölték idejüket. Ezt a hallhatóbbá vált zaj s beszéd lármája árulta el, mely azonban a hosszú társ egy jelére hirtelen elhallgatott s halálos csönddé vált. Az említett fiatal ember egy kis faliszekrényhez lépett s onnan egy combszárral tért vissza, mely egykor éppoly hosszú egyéniségé lehetett. Azt Tappertit kezébe nyomta, ki jogarul és varázsbotul elfogadta. Derelyekalapját dacosan szemére vágva egy nagy asztalra hágott, melyen egy halálfőkkel kellemesen fölékített dísz-szék a vezér elfogadására készen állott.

Mihelyt ülését elfoglalta, megjelent egy másik fiatal ember, hóna alatt egy nagy, csatos könyvvel s mély bók után könyvét a hosszú társnak kézbesítve, az asztalhoz lépett, háttal neki támaszkodott s ott álla, mint egy második Atlasz. A hosszú társ pedig az asztalra mászva, méltóságos teketóriával helyet foglalt egy a Tapertitnél alacsonyabb széken, - a könyvet a néma társ vállaira tette oly komolyan, mintha az csak egy író - polc volna, s készen tartotta magát egy hasonló nagyságú tollal jegyzeteket tenni benne.

A hosszú társ ez előkészületeinek végére érvén - Tappertitre tekintett, mire ez a csonttal kilenc ütést tett a halálfok egyikén. A kilencedik ütésre a tekéző helynek ajtajából egy harmadik ifjú lépett he s mélyen bókolva - parancskészen állott.

- Inas! - kiáltotta a hatalmas kapitány. - Ki vár odakünn?

Az inas azt felelte, hogy odakünn egy idegen várakozik, ki fölvétetni kíván az Inasi lovagok titkos társulatába s szabadon osztozni velük annak jogaiban, kiváltságaiban és szabadságaiban. Tappertit megsuhogtatva ismét a csontot, a másik halálfőt becsületesen orron kólintotta és azt mondta: - Bocsássák be!