Nádudvarváry Fekete Emma

Retro napló

A nyolcvanas, kilencvenes évekből

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-130-5

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Gimis hétköznapok

Mottó:

„Ha nem leszek, nem fogja tudni senki sem,

sorsomnak mennyi furcsa titka volt.”

Áprily Lajos

Nem tudom, hogy időnként mi van velem. Van amikor jókedvem van, és úgy érzem, hogy szétrobbanok a boldogságtól, máskor meg ugyanazon körülmények között tele vagyok feszkóval. Tegnap este voltunk Bellyvel (Anabell) a diszkóban, tök jó volt.

Találkoztunk ismerősökkel, de nem mindenki volt szimpi. Viszont beszélgettem Mágosi Csabival. Nem annyira helyes srác, de tök aranyos. Azt gondoltam, hogy tetszek neki, esetleg járni is akar velem, és azon gondolkodtam, hogyan fogom leépíteni, de erre nem volt szükség, mert a suliban meg rám se bagózott.

Ja, azt meg majdnem el is felejtettem, még a diszko után a buszmegállóban meg Johnson (Jonathán Jani), a „falu bikája” jött oda dumálni. Még nyáron énekelt és gitározott a sétálóutcában, tettem egy kétforintost a kalapjába, meghajolva köszönte meg, nagyon büszke voltam, hogy figyelemre méltatott egyáltalán. Bár azt mondják, minden lányt le akar fektetni a városban. Tehát ott tartok, hogy a diszkóból hazaérve büszke nőnek éreztem magam.

De ma! Egész nap csak ültem unottan a padban, nem is volt kedvem senkivel se beszélgetni.

A suli előtt megvárt Johnson, és elkisért a buszmegállóba. Alig tudtam vele mit beszélni. Még a buszt is megvárta velem, de minek? Csak álltam mellette, mint a kuka, ő meg közben a csajokat nézte. Akik láttak bennünket, biztos azt hitték, hogy együtt járunk és összebalhéztunk. Nem baj, hadd higgyék csak! Viszont úgy éreztem, mindenem zsibbad a nyelvemtől a lábamig, tényleg mindenütt. Szokás szerint idegesen röhögtem és pislogtam. Tökre megkönnyebbültem, mikor végre jött a busz. Már attól féltem, fel akar szállni velem ő is. De azért mégis integettünk egymásnak, főleg, hogy a többi csajszi pukkadjon meg.

Kérdezte is az egyik csaj a buszon – általánosban a mi sulinkba járt –, hogy járunk-e, és mondta, vigyázzak vele. Egy gyerekkel volt ez a nő, azt hittem a testvére, erre mondta, hogy a gyereke. De fura! Pedig alig lehet nálam pár évvel idősebb. Igazság szerint nem is emlékeztem a nevére, hál’ istennek nem jött erre rá. Tudok úgy beszélgetni valakivel, hogy higgye azt, tudom ő kicsoda. A francba! Utálok tanulni, elegem van. A héten két dogát írunk, én meg inkább a naplómba körmölök.

Kár, hogy a vége a nyárnak! A gimivel egy csomó minden a nyakamba szakadt. Nyáron semmi gondom nem volt. Leszámitva azt, hogy haza kellett jönnünk Jugoszláviából.

No, igen Jugoszlávia! Vagyis inkább JUGOSZLÁVIA, így nagybetűvel, mindjárt más. Ott lettem életemben először igazán szerelmes. Vagyis inkább SZERELMES, ezt is csupa nagybetűvel irandó! Ráadásul egy valós személybe, és nem Thomas Andersbe, a Modern Talking egyik énekesébe. Persze attól még szeretem a számaikat, és a poszterüket se vettem le a falról, de odatettem mellé a Boriszét is. Mert úgy hívják a fiúmat. Vagyis nem tudom nevezhtem-e őt annak, főleg, hogy már két hete nem írt. Mondjuk lassú a nemzetközi posta. Telefonálhatnék is, az is bonyolult. Lehet ugyan a postáról, de attól tartok megkukulnék. Meg égő lenne, ha mások hallanák. Vagyis talán annyira mégse lenne égő, ha mondanám, hogy a jugoszláv fiúmmal telefonálok. Tehát kezdjük az elején. Ballagási ajándékul – meg jutalomból, hogy felvettek a gimibe – elmentünk anyukámmal Jugoszláviába, Opátijába. nyaralni. Ez volt az első külföldi utam, nagyon vártam rá. Nyolcadikban csináltattunk útlevelet. Busszal mentünk éjjel, elég fárasztó volt, nem tudtam aludni, azt hittem pedig, hogy tök érdekes lesz. A határellenőrzéstől féltem, de nem volt semmi, csak oda kellett adni az útlevelet, hogy pecsételjenek bele. Szóval Borisz a szállodában, ahol laktunk, volt recepciós. Húszéves volt, vendéglátóipari főiskolásra járt és NAGYON-NAGYON helyes volt. Meg tök értelmes. Nyelvi nehézségeink se voltak, mivel félig magyar volt. Félig meg szerb. Amúgy Újvidéki, vagyis Noviszádi, jugoszláviai, vagyis vajdasági magyar. Belgrádba jár a főiskolára. Csak nyári gyakorlaton volt a tengerparton a Hotel Riviérában. Sohasem fogom azt a szállodát elfelejteni, pedig nem volt egy nagy szám. Mondjuk az jutott eszembe, hogy igazából nem is vágyom az olasz riviérára, nekem tökéletesen megfelelt a jugoszláv is. Pontosabban az opátiai is. Igaz, nem úgy hívják, régen Abbázia volt. Gyönyörű hely, Borisztól függetlenül. Monarchikus épületek és lámpion sorok. Meg van egy füvészkert, ahol tróusi növények is vannak. Nekem azért emlékezetes az a hely, mert ott csattant el ÉLETEM ELSŐ CSÓKJA.

Mégpedig az utolsó este. Pont az utolsó este! Az elején még nem is figyeltem fel rá, lehet még nem is ő volt szolgálatban. Teljesen el voltam még varázsolva a tengertől, meg az egésztől. Tök ciki, hogy igazából anyukám hívta fel rá a figyelmem, és mondta, hogy egész helyes az a recepciós srác. Ja, és, hogy tud magyarul. Mivelhogy magyar. Én meg oroszul meg németül akartam volna vele beszélni! Olyan édes akcentussal beszélt! Azt kérdeztem, hogy tanul-e magyarul. Ő meg nevetett, és azt mondta, hogy nem tanul, hanem magyar.

Te jó isten, milyen égő volt! Nagyon elpirultam, amit észrevett. Biztos látta, hogy milyen béna és ártatlan vagyok. Mintha egy másik lánynak akart volna az elején udvarolni, de aztán egyre többet mosolygott rám. Én meg egyre többet mentem le a recepcióra. A szállása nem ott volt, aminek anyukám örült. Valahonnan messziről buszozott be minden nap, egyszer el is kisértem a buszmegállóba, akkor fogta meg először a kezem. Hívott, hogy nézzem meg a szállását, de anyukám nem engedett el oda. Mondjuk nem tudom, hogy mit féltett annyira, mert mondta, hogy négyen vannak egy szobában. Vagy mind a négy jugoszláv fiú rám vetette volna magát? Ha olyan helyesek, mint Borisz, akkor nem is lett volna olyan nagy baj! Na jó, vicceltem csak! Szóval sokszor nem is a tengerparton voltam, hanem inkább Borisszal dumáltunk a recepciónál. Láttam, hogy a főnöke nem nézte jó szemmel, de mivel én vendég voltam, rám nem szólhatott. Anyukám ki is akadt, hogy nyaralni jöttem, és nem a portás fiúval dumálni. Hát szerintem a szerelem hozzátartozik a nyaraláshoz!

Tök értelmes volt, és járatos a világ dolgaiban. Mellette én is felnőttebbnek éreztem magam. Vagy inkább gyereknek? Azt mondja, szeret Jugoszláviában élni, ott nem nyomják el a magyarokat, mint például Romániában. A személyijében úgy van, hogy jugoszláv állampolgár, magyar nemzetiség. Jót röhögött, amikor mondtam neki, hogy gyerekkoromban azt hittem, van olyan, hogy jugoszláv nyelv. Föcin mondta először a tanár, hogy Jugoszlávia azt jelenti magyarul, hogy Délszlávia, és a déli szláv államok köztársasága. Mi úgy mondjuk: Jugo. Régen különböző országok voltak. Opátija Horvátországban volt, Belgrád meg Újvidék (vagy Novisad) meg Szerbia. Meg ugye Magyarország. Mesélt arról, hogy a sok nemzetiség között se oké minden. Nem is tudtam már követni, hogy milyen nemzetiségek vannak a magyaron kívül. Horvát, szerb ez még tiszta, de macedón, montenegro, bosnyák stb. stb. Ez nekem úgy hangzott, mintha valahol a SZU-ban (Szovjetunióban) lett volna. Nos, ők bármikor utazhatnak Nyugatra, nem csak háromévenként, mint mi. Ja, meg dolgozhatnak is külföldön. Azt mondja, lehet jövő nyáron valahol nyugaton fog dolgozni, mondjuk Ausztriába.

– Micsoda mázlista vagy! – mondtam neki.

Bár olyan szép a tenger, meg Opátija, hogy nem is vágynék máshová dolgozni. Elgondoltam, milyen lenne, ha én is itt dolgoznék vele.

Anyukám szerint túl öreg volt hozzám, és nem csak egy csókot szeretett volna, hanem több mindent. De én arra tizennégy és fél évesen még nem álltam készen. Nekem a csókolózás is nagy dolog volt. Szerintem tök jó, hogy az első csókot a tengerparton kaptam. Nagyon sírtam amikor másnap haza kellett jönnünk. Nem tudott kikisérni a buszhoz, mert dolgoznia kellett. Megöleltem a recepción, és megadtuk egymásnak a címünket, ő a telefonszámát is, nekik van telefonjuk. Nekünk meg nincs. Jellemző. Ja, amikor megcsókolt, olyan jó mentolos rágó illata volt. Otthon ilyet nem is lehet kapni. Adott nekem is ajándékban egy egész csomaggal. Igazság szerint ki se bontottam belőle egyet sem. Őrzöm az emlékeimmel együtt.

Az egész hazautat végigsírtam, már nem is zavart annyira a kényelmetlen buszozás. Otthon olyan voltam, mint egy alvajáró. Egészen addig, amíg nem küldött egy képeslapot, amin a tengerparton egy ölelkező pár volt. Rögtön írtam neki egy háromoldalas levelet, és a legjobb fényképeimet is beleraktam. Meg a közös képeinket, amiket ott csináltunk. Amin rajta van, abból duplán hivattunk elő. Azt az én zsebpénzemből kellett fizetni, meg a soron kívüli előhívást is, de nem bántam. Ja, anyukám azt mondta, hogy addig nem írhatok neki, amíg ő nem ír. Sajnos elég lassú a nemzetközi posta. Egyszer találkoztunk még a nyáron Szegeden. Anyukám is eljött velem, de hál’ istennek nem lógott a nyakunkon, más programot szervezett magának. Hál’ istennek! Mondjuk ebédelni együtt ebédeltünk a Tisza parton egy halászcsárdában. Nem tetszett, ahogy Boriszt faggatta a szüleiről meg a tanulmányairól. Én a helyében felálltam volna, és mentem volna haza. Ja, meg magázta! Nem égő? De azért jókat tudtunk sétálni és sokat csókolóztunk a Tisza parton. De aztán ment a vonata. Természetesen amikor elbúcsúztunk, sírtam. Ez augusztus közepén volt. már több mint egy hónapja. Azóta nem láttam. És két hete nem is írt. Ezért nem tudnak hát annyira érdekelni a korombeli fiúk, meg semmi, ami itt van. Igazság szerint szeretnék Jugoszláviában élni. Mi lenne, ha oda mennék egyetemre? Anyukám biztos kiakadna.

Jól elkalandoztak a gondolataim! De, nem azért van a napló, hogy az ember leírja ami eszébe jut? No, most már álmos vagyok, fekszek le. Egész jó ötlet az a naplóírás, nem?

… város, 1986. Szeptember 29. (este)

Végre péntek van! Imádom a péntek estét, délutánt. Ilyenkor mindig felszabadultabb vagyok, nem nehezedik rám az a nyomás, ami egész héten. Mintha még tanulni is több kedvem lenne, hogy tudom, másnap nem kell suliba menjek. És főleg nem kell korán kelnem. Mert azt nagyon utálok. Legjobb itthon. Ja, vagy Jugoszláviában. Ezt még egy párszor le fogom írni! Úgy leülnék írni Borisznak, de most ő következik. De mi lenne, ha megírnám, és csak akkor küldeném el, amikor ő is ír? Ez marhaság, csak egy ötlet volt. Bocs. Az nem az igazi. Olyan, mintha magamban beszélnék. Hát nem? Akkor már inkább a napló!

A jövő hétvégén, ha minden igaz, megyünk Kolozsvárra! Bár inkább Újvidékre mennék, vagyis Belgárdba, mert most ott van a fősulin. Biztos rengeteget bulizik, és meg…..

Csak róla ábrándozok. Egyáltalán emlékszik még rám? Sok nálam felnőttebb nő van körülötte, akikkel nemcsak a andalog a tenger, vagy a Tisza parton. Ja, Belgrádban a Duna van. Be biztos a koleszban szexel a nőivel! Lehet, Koloszváron is megismerkedek majd valakivel? Egy ottani magyarral? Vicces lenne! De azok legalább át akarnak ide települni, és nem érzik jól maguka Romániában. Tehát több esélyem lenne! Hehehe!

Majd kiveszek a könyvtárból egy kolozsvári utikönyvet, és visszaviszem a Jugoszláviáról és az Opátiáról, meg a Belgrádról szólót. Már kétszer hosszabbítottam meg őket. Novi Sadit – Újvidékit – meg nem találtam. Ja, van még a Pálmasor Opátijában című romantikus regény, azt is már ötször elolvastam. Vissza kell vigyem.

Szombaton voltam a könyvtárban, találtam koloszvári utikönyvet, meg egy pszichológiait is kivettem a „Siker titka” címmel. Sok hasznos tanács van benne a viselkedéssel kapcsolatban. Meg egy ősrégi párkapcsolati tanácsadót is. Agyon van olvasva. De valahogy elavultnak tűnik, és tele van szocialista frázisokkal. Társadalmunk elitéli az élettársi kapcsolatokat. Társadalmunk, ezt csinál, azt csinál, kit érdekel már. De azért kikölcsönöztem, hátha lesz benne mégis valami infó nekem.

Szombat délután elmentünk Klári néniékhez (anyukám barátnője) a remetemajori nyaralójukba. Régen nem üdülőfalu volt, hanem tanyaközpont. Van ott egy makkerdő, amit anyukámék ültettek gimis korukban társadalmi munkában. Hát azóta jól megnőtt! Bementünk kutyástul a dzsumbujos részébe. Utána bementünk – szintén kutyástul – a kocsmába, és biliárdoztunk. Ihattam egy pohár bort is. Ja, Borisszal is ittunk Szlavovicát (szerb szilvapálinka), égette a torkom, de ő simán leguritotta. Anyukám ezt nem is tudja. Remélem, nem is fogja soha megtudni. A bor hatására jól biliárdoztam, megvertem a HVCs-ket (Helyi Vagány Csávókat) is. Megnéztük még a kacsaúsztatót, ahol a vadkacsákat röptetik. Kezdődik a vadászszezon, szegényeket lelövik. Klári néne férje – Győző bá – vadászik. Az apám is vadászott. Anyukám azt mondta, ő csak akkor fog, ha a nyúl is visszalő. Ezzel én is így vagyok.

Nagyon szép a természet. Ez a kirándulás is jó kikapcsolódás volt a szürke hétköznapokból. A halastavak úgy hullámzottak, mint a tenger.

Vasárnap délelőtt takarítottam, még az is jobb volt, mint a finom ebéd utáni tanulás.

Este megint diszkóba mentünk Bellyvel. Elmeséltük egymásnak a hétvégi programunkat. Ő halálra unta magát a nagymamájánál, pedig szerintem aranyos néni. Igaz, csak egyszer találkoztam vele. Belly alig várta már, hogy jöhessünk a diszkóba. Na, ahogy bementünk, láttam Johsont – a falu bikáját – egy csajjal. Kicsit azért bosszantott. Olyan vidáman köszönt, mintha nem is kisért volna ki a múltkor a buszmegállóba, és nem várt volna meg a suli előtt.

Pár srác utánam fütyült, tehát valószinű, hogy jól nézhettem ki. Belly is ezt mondta. Jó volt a zene, jót táncoltunk. Épphogy elértem az utolsó buszt, szaladnom kellett, de hál’ isten, rendes volt a sofőr és megvárta még odaérek. Nem sok humorom lett volna gyalog jönni haza. Anya már aludt, mikor hazaértem. Holnap kezdődik a hét, pfuj! Korán kelés, suli!

… város, 1986. Oktbóer 6.

Ma van október hatodika. A híradóban nem emlékeztek meg az aradi vértanúkról. Ez azért nagyon durva. Ma viszonylag hamar megtanultam, a délelőtti sulit is ki lehetett bírni, bár valószinű, hogy sz..ul sikerült a matekdogám. Talán többet kellett volna mégis gyakoroljak vasárnap délután?

Tesi is sz..volt, mint mindig, nem mintha érdekelne a futás felmérő, ebből úgyse lehet megbukni. Viszont Páni Kinga („becenvén”: Pánikkinga) beszólt, hogy dagadt vagyok. Mintha ő sovány lenne! De olyan öntudattal viseli a kilóit! Ha nekem fele akkora önbizalmam is lenne! Állitólag egyszerre három sráccal is jár, de egyik se a mi sulinkból. Az is lehet, hogy nem is igaz. Azt állitja, hogy Boriszt csak kitaláltam, hogy hencegjek vele. Aztán lehet, ő tényleg kitalálta a három srácot. A diszkót ő „babazsúrnak” tartja. Matekon előttem ült, ő tök jó belőle, de nem engedte, hogy nézzem, direkt el is takarta. Hát nem szemétség? Én meg segitettem neki németből, és ez a hála! Senki se szereti, mindenkit kihasznál, meg kigúnyol. Ez van. Ja, elfelejtettem, hogy tegnap a diszkóban, miután én elmentem, Bellyéket felkérték táncolni. Hárman voltak, ők meg ketten, a harmadik engem hiányolt. ENGEM!

Miről maradtam le! Talán jövő héten találkozok velük, bár nem hiszem, hogy olyan nagy hatással lennének majd rám. Belly szerint egyik se olyan nagy szám. Egyet táncoltak velük, de utána nekik is haza kellett jönniük. A srácok nem erőltették, hogy maradjanak.

Ma nem nézem meg az esti filmet, inkább írok Áginak. (Az általános iskolás barátnőm.) Nagyon hiányzik, kár, hogy másik suliba ment. Jó lenne, ha egyszer ő is el tudna jönni velünk a diszkóba. Bár nem tudom, hogy jönnének ki Bellyvel, valahogy nem tudom őket elképzelni dumálni. Valahogy mások.

… város, 1986. Október 7.

Szomorú vagyok. Nem megyünk Kolozsvárra, nem jött össze. Viszont a matek dogám várakozásomon felül négyes lett. Pánikkingáé meg hármas! HE-HEHEHEHEEEEEEEEE!!!!!!!

Nem is olyan nagy baj, hogy nem mutatta! Földrajzból ¾-re feleltem. Ahhoz képest, hogy szinte semmit se tanultam. Ok, egyszer elolvastam és kész. Ma már nem írok többet, tanulnom kell, meg az esti film is jónak igérkezik.

… város, 1986. Október 11.

Szombat van, sz…idő. Talán nem is baj, hogy nem vagyunk Kolozsváron, ha ott is úgy esik…

Borisz végre írt, de valahogy olyan fura volt a stílusa. Küldött fényképet is, ahol buliznak. Egy csomó lány van körülötte, elég sz.. érzés. Írja, hogy neki is sok a tanulnivaló, és sok ZH-t (azt hiszem zárhelyi dolgozatot) írnak. Még szerencse, hogy vannak a bulik és idézem: „azok tartják bennem a lelket”.

És én? – akartam volna kérdezni, ha szemtől szemben lettünk volna. Akartam volna neki válaszolni, de nem is tudom, hogy mit írhatnék a menő főiskolás fiúnak. Olyan kisszerűnek és gyerekesnek, és főleg hétköznapinak tünik mellette az én kis életem. Inkább most egy darabig nem írok. Majd várom, amíg megjön hozzá az ihletem. Viszont egy jó fényképet azért keresek magamról. Kár, hogy a diszkóban nem készült. Majd beviszem a suliba, és megmutatom az ő bulizós képeit Pánikkingának. (is)

… város, 1986. Október 12.

Kolozsváron – ja, pardon – Kolozsvárott.

No, mégis összejött, itt vagyunk. Nagyon szép volt az út a vonaton. Péntek délután érkeztünk, sajnos holnap már megyünk is. Anyám, a háziasszony, beszélget, és hoztam tanulnivalót, kéne tanulnom, de nem megy. Egész nap sétáltunk a városban, hál’ isten most jó időnk volt. Megnéztük a Házsonrádi temetőt, a botanikus kertet (eszembe jutott az Opátiai füvészkert az azért szebb volt). Egy csomó fényképet csináltunk, kérdés, hogy sikerülnek-e. Fénnyel szembe fotóztam szokás szerint. Amikor visszaértünk a háziakhoz, már sötét volt, és majdnem rossz trolira szálltunk. A buszmegállóban senkitől se tudtuk megkérdezni, mert mindenki román volt. Végül valaki elmutogatta. Az utca tök sötét volt, csak a fák voltak bemeszelve.

No, mindjárt indulni kell haza, nincs kedvem, nagyon jó volt itt lenni. Idő kellett, amíg megszoktam, megéreztem a hangulatát. Délelőtt még felmásztunk a fellegvárba, nincs is olyan magasan, elég jól bírtuk a hegymászást. Sajnos nagyon sok szemét volt. Még sétáltunk a Maros part sétányon is. Nagyon sok szegény ember jött velünk szembe. Egy koldusnak odaadtuk az összes lejünket, nekünk már úgyse lesz rá szükségünk. Kezet csókolt anyukámnak is, meg nekem is. Szörnyű, hogy milyen szegények itt az emberek! Rohadék ez a Ceausescu. Meg a magyarokat is utálják. Mindenki panaszkodik, aki mer, de van aki fél a besugóktól. Tényleg szép város, de nagyon elhanyagolt állapotban van.

Nagy nehezen találtunk egy trafikot, ahol árultak képeslapot. Itthon fogjuk feladni, nem bízzuk a román postára. Állitólag cenzúrázzák a magyar leveleket.

Már az állomáson vagyunk, jön a vonat, tele van. Reméljük, hogy elérjük a csatlakozást!

Elértük, szerencsésen hazaértünk éjfél előtt tíz perccel. Másnap a suliban hót kómás voltam.

… város, 1986. Október 23.

Én hamarabb hazaértem, mint ahogy megkapták a képeslapokat. Azt se tudom, hogy Borisz megkapta-e, pedig neki küldtem a legszebbet, ha a Romániában gyártott képeslapokat egyáltalán szépnek lehet-e nevezni. Kolozsvár van rajta alkonyatkor. A Maros part olyan rajta, mint a tenger. Anyukám szerint illett volna megköszönnie. De ha nem is kapta meg, akkor hogy köszönje meg? Hm? Ja, amúgy ma van október huszonharmadika, ’56.-ban pont ma 30 éve kezdődött a forradalom. Hivatalosan ellenforradalom, de már egyre többen ismerik el, hogy forradalom volt tényleg. Erről beszélgettünk is a suliban, még magyar órán is tettek róla egy két célzást. Töriből csak negyedikes anyag lesz. Anyukám akkor tizenkét éves volt. Nagyapával felvonultak, és azt hitték, végleg kimennek az oroszok. De sajnos visszajöttek. (Azóta is itt vannak) Egy dartabig angolt tanultak orosz helyett, de aztán visszajött minden. Nagy csalódás volt mindenkinek. Mondjuk én szeretem az oroszt, de azt a rendszert NEM.

… város, 1986. November 7.

Ma meg november hetedike van, azóta nem írtam. Ma meg a felszabadúlás ünnepe van, el kellett volna menjek ünnepségre, de nem volt kedvem. Sz… idő van, a busz meg pont úgy megy, hogy vagy tök korán értem volna oda, vagy kések, így aztán úgy döntöttem, inkább nem megyek. Remélem, hogy nem fogják észrevenni. Amúgy is ellenzéki vagyok, így demonstrálok a rendszer ellen. HEHEHE!

Nagyon telik ám az idő! Nemrég kezdődött a gimi, és már november van. Mindjárt betelik ez a kis füzet. Tavaly még azon görcsöltem általánosban, vajon felvesznek-e a gimibe. Tessék, felvettek, és itt vagyok. Jobb, mint az általános, jobb az osztály, jobb fejek a tanárok is. A héten bejött velem a boltba az egyik negyedikes srác, csak egy rágót vett, azt is nekem adta. Vajon csak miattam jött be? Kár, hogy nem tudom a nevét. Bár nem túl helyes.

Borisz írt, megköszönte a kolozsvári képeslapot, akkor ezek szerint csak megkapta. Ezt írja, ő még nem volt Romániába, de nem is nagyon vágyik rá. Főleg, hogy magyar nem szeretne ott lenni. A boritékba tett egy belgrádi képeslapot, nagyon szép. Ki van világitva a Duna part. A főiskolájához közel van. Pontosabban a koleszhoz. Azt írja, sok a tanulnivaló, de buliznak is. Mindig buliznak. Többet nem írok, inkább olvasok, kihasználom a szabadnapot.